Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15.09.2008 р. між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 14000 дол. США. зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобовязань позичальником за договором, між банком та [PERSON] 15.09.2008 року укладено договір поруки. Оскільки зобовязання за кредитним договором позичальник та поручитель не виконують, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 13.06.2016 року становить 8\~894 дол. США 61 цент та 8626 грн. 04 коп. пені. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту, посилаючись на те, що без індивідуальної ліцензії банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті, умови договору про повернення кредиту в іноземній валюті є несправедливими, порушує її права як споживача, надання споживчих кредитів в іноземній валюті забороняється, відсутня згода її чоловіка [PERSON] на отримання кредиту. Просила скасувати договір про надання споживчого кредиту від 15.09.2008р., укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк». Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області зустрічний позов обєднаний в одне провадження з первісним позовом. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що умови кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому договір підлягає скасуванню. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов ПАТ «УкрСиббанк» належить задовольнити, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 15 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (який в подальшому перейменований в ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11393971000, згідно з п. 1.2 якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник прийняти і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 14000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором, до 14.09.2023 року. За користування кредитними коштами процентна ставка становить 14,5 % річних. Факт отримання кредиту в іноземній валюті та підписання договору відповідачами не оспорюється. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 15 вересня 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого останній взяв на себе солідарну відповідальність за неналежне виконання позичальником зобовязань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 15.09.2008 року. Відповідач [PERSON] належним чином зобовязання за договором не виконувала, вчасно не повертала кредит та проценти, останній раз сплачувала кредит в червні 2015 року, в результаті чого станом на 13.06.2016 року її заборгованість перед банком становить: 7 699,82 дол. США заборгованості по кредиту, 1 194,79 дол. США заборгованості по процентах, а всього 8 894 дол. США 61 цент, та 8 626 грн. 04 коп. заборгованості по сплаті пені, яка складається з пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 3 833,10 грн. і пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами в сумі 4 792,94 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви розрахунками заборгованості за договором. 18 лютого 2016 року позивачем було направлено для відповідачів письмові вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення, у випадку не усунення даних порушень - дострокового повернення всієї суми кредиту. Вказані письмові вимоги відповідачами отримано, однак залишені без задоволення. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Оскільки у договорі зобов'язання між сторонами визначено в доларах США, то відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, вимоги по сплаті заборгованості по тілу кредиту та процентах підлягають до задоволення у валюті, визначеній договором. Пеня банком розрахована та визначена у національній валюті України, що відповідає вимогам ст. 549 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачені ст. 16 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 із подальшими змінами. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р., за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Згідно з банківською ліцензією, виданою АКІБ «УкрСиббанк» Національним банком України за №75, відповідач мав право здійснювати операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». У додатку до дозволу №75-2 від 19.11.2002 року, дозволу №75-2 від 19.11.2002 року вказаний перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», у тому числі залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказані документи були чинні на момент укладання кредитного договору в іноземній валюті, а тому суд вважає, що позивачем правомірно укладено кредитний договір в іноземній валюті. Позивач має право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті та приймати таке виконання в іноземній валюті, як в сумі основного боргу (кредиту), так і процентів за користування кредитом. Отже, АКІБ «УкрСиббанк» як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на який посилається [PERSON], то він передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на час укладання договору законодавством України не було встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, тому ця норма не може бути застосована судом. Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» \~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно із банківськими та генеральною ліцензією банк мав та має право здійснювати валютні операції, має відповідні письмові дозволи, тому здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Посилання [PERSON] на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу скасування договору також є помилковим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Більше того, п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і також була виконана банком. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що ризик знецінення національної валюти відповідач поклав на себе самостійно. Крім того, зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і [PERSON] могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи тривалий строк повернення кредиту, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Договір про надання споживчого кредиту детально зазначає предмет договору, умови забезпечення кредиту, права та обовязки сторін, порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку, відповідальність за неналежне виконання договору, інші особливі умови договору, отже, містить усі суттєві умови, передбачені законодавством для даного виду договору. Сторони, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. [PERSON] було відомо про укладення кредитного договору, оскільки він, укладаючи договір поруки, таким чином надав свою письмову згоду на укладення кредитного договору та поручився за [PERSON], вимоги про визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 65 СК України, [PERSON] не заявлялися. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 ст. 16 ЦК України, проте, цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Між тим, обраний [PERSON] спосіб захисту - скасування договору про надання споживчого кредиту ані законом, ані договором не передбачений. Враховуючи викладене, а також те, що спірний кредитний договір діє, позивачем виконаний повністю, відповідачами визнавався дійсним та виконувався протягом семи років, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, права [PERSON] як споживача не порушені, суд вважає, що підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Outcome: approved