Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.10.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.12.2014 року, серія [NUMBER]. Спадкоємці [PERSON] мали право подати заяву про прийняття спадщини у строк з [INFO] року по 01.06.2015 року. Спадкоємцем який постійно проживав з [PERSON] на час відкриття спадщини є [PERSON]. Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника [PERSON] та [PERSON] де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] 12.05.2017 року позивачем була направлена претензія кредитора до Тиврівської державної нотаріальної контори. 05.06.2017 року позивачем було отримано відповідь Тивірвської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк». 28.10.2017 року до спадкоємців [PERSON] було направлено лист - претензію, згідно яких позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 14.10.2008 року становить - 5324,68 грн., яка складається з наступного: 5324,68 грн. - заборгованість за кредитом. Тому просять стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 5324,68 грн. та витрати по сплаті судового збору. В судовому засідання представник позивача Сауляк Є.В. позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що починаючи з 2007 року і по теперішній час ні у Тиврівському районі ні тим більше у с. Конівці, яке зазначено в позові його дружина не проживала. З 2007 року по 2017 рік була працевлаштована в м. Вінниці. Вказав, що до позовної заяви позивачем надано старий паспорт, який був змінений на новий у зв'язку зі зміною прізвища з [PERSON] на [PERSON], вище вказана зміна прізвища відбулась у зв'язку зі шлюбом. Повідомив, що дійсно, [INFO] року помер батько дружини [PERSON], він проживав та помер у с. Івонівці, що на території Жахнівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області. Однак, спадщини після його смерті ніхто з його родичів не приймав та з відповідними заявами до нотаріальної контори не зверталися, дана обставина зумовлена тим, що жодного спадкового майна після його смерті не залишилось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.10.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с.8). [INFO] року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.12.2014 року, серія [NUMBER] (а.с.17). Відповідно до копії паспорта [PERSON], серія [NUMBER], місце реєстрації [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до копії паспорта [PERSON], серія [NUMBER], місце реєстрації з 19.04.2014 року [ADDRESS] (а.с.16). 12.05.2017 року позивачем була направлена претензія кредитора до Тиврівської державної нотаріальної контори. 05.06.2017 року позивачем було отримано відповідь Тивірвської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.20-21). 28.10.2017 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист - претензію, згідно яких позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано (а.с.22). Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 14.10.2008 року становить - 5324,68 грн., яка складається з наступного: 5324,68 грн. - заборгованість за кредитом. Тому просять стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 5324,68 грн. (а.с.5-7). Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] з 2007 року по 2017 рік остання працювала на різних роботах в м. Вінниці, звільнена з останнього місця роботи у 2017 році, після чого у Лівобережному міжрайонному центрі зайнятості в м. Вінниці отримувала допомогу по безробіттю до 23.05.2018 року (а.с.109-113). Відповідно до довідки № 375 від 02.08.2018 року виданої виконавчим комітетом Жахнівської сільської, ради Тиврівського району, Вінницької області [PERSON], 1977 року народження, дійсно з 2007 року і по теперішній час за адресою: [ADDRESS] не проживає (а.с.116). Враховуючи вище викладене в матеріалах справи відсутні відповідні докази, які підтверджували б факт проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З огляду на норми вищевказаної статті 1282 ЦК України позивач мав би зазначити майно прийняте у спадок і лише за його наявності вимоги про відшкодування заборгованості. Відповідно до положень ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 нього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України І зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015року у справі №6-249цс15. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Відповідно до відмітки ПАТ КБ «Приватбанк», свідоцтво про смерть [PERSON], позивачем отримано 25.05.2014 року (а.с.17). З відповідним позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось 13.04.2018 року (а.с.1). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором і відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд прийшов до висновку про відмову банку у задоволенні його позовних вимог до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Згідно з п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного згідно ст.ст. 259, 526, 527,530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: dismissed