Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

ПАТ «КБ «Приват Банк» (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.07.2007 року позивач та [PERSON] уклали кредитний договір №К3R0G102426484. Згідно вказаного договору ПАТ «КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 86400,00 доларів США на термін до 30.07.2036 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши [PERSON] грошові кошти в сумі 86400,00 доларів США. Відповідач у свою чергу в порушення умов кредитного Договору свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість станом на 25.01.2016 року, у розмірі 417998,43 долари США, яка складається з наступного: 89258,11 доларів США - заборгованість за кредитом, 68642,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 12551,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 247546,34 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Заборгованість до стягнення становить 121016,53 доларів США, яка складається з наступного: 89258,11 доларів США - заборгованість за кредитом, 31758,42 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором №К3R0G102426484 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до умов Договору поруки, а саме: п. 5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором №К3R0G102426484. Згідно п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була направлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, була залишена без задоволення. Ухвалою суду від 24.01.2017 року призначено до розгляду цивільну справу за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором у відкритому судовому засіданні. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] в прядку ст. 178 ЦПК України, подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що заявлені Банком позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені судом враховуючи наступні обставини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року по справі № 2-768/09 було стягнуто в рахунок заборгованості по кредиту суму коштів у розмірі 758 883,72 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України, станом на 04.06.2009 року, становило 99721,90 доларів США), шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем. 21.01.2014 року позивачем відчужено квартиру від імені [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Отже, було виконано рішення, що є підставою для припинення правовідносин між позивачем та відповідачем [PERSON] та відповідно припинення поруки [PERSON] . Позивач мав право звернутись до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] по Кредитному договору протягом шести місяців з дня застосування права на повернення кредиту достроково, а саме: з дня звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу квартири по договору купівлі-продажу від 21.01.2014 року, тобто, строк пред`явлення вимоги до [PERSON] сплив 20.07.2014 року. Проте, позивач звернувся до суду лише 15.02.2016 року. Крім того, позивач направляв вимогу про сплату 1400,00 доларів США, як стягнення чергової заборгованості по Кредитному договору, отже у позивача сплив 20.10.2018 року шестимісячний термін стягнення чергової суми по Кредитному договору у розмірі 1400,00 доларів США та відповідно позивач в рахунку повинен був виключити цю суму з стягнення у [PERSON] . Також із наданих Банком виписок по рахунку та меморіальних ордерів вбачається, що від продажу квартири зараховано кошти у розмірі 47331,42 долари США, що еквівалентно 378320,04 грн., чим підтверджено зарахування грошових коштів від продажу квартири не в повному обсязі. Крім того, з матеріалів справи та наданих позивачем доказів не можливо встановити та спів ставити отримані кошти позивачем від добровільно сплачених коштів по Кредитному договору відповідачем. Представником позивача у свою чергу надано до суду відповідь на відзив, відповідно до змісту якої вбачається, що укладений між позичальником та кредитором іпотечний договір не є договором поруки, його припинення жодним чином не впливає на чинність договору поруки між Банком та [PERSON] від 30.07.2007 року. В розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви враховано грошові кошти від продажу квартири, що є предметом застави. Кошти перераховані на погашення рахунку [NUMBER] від 22.01.2014 року. Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу Банку не повернені, тим самим, враховуючи, що Договір не є розірваним або припиненим, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Щодо застосування строків позовної давності, то спірний Кредитний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за даним Договором. Крім того, п. 7.1. даного Договору встановлено, що Банк надає позичальнику кредитні кошти на строк до 30.07.2036 року. Отже, при зверненні до суду дотримано строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином. Представник відповідача [PERSON] в останньому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Підтвердила доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась завчасно та належним чином. Заслухавши пояснення представника відповідача - [PERSON] - [PERSON] , ретельно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як вбачається з матеріалів справи 30.07.2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №К3R0G102426484, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 86400,00 доларів США та зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до статті 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 стаття 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до статті 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості за Договором №К3R0G102426484 від 30.07.2007 року, вбачається, що відповідач в порушення умов кредитного Договору свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість станом на 25.01.2016 року у розмірі 417998,43 долари США, яка складається з наступного: 89258,11 доларів США - заборгованість за кредитом, 68642,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 12551,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 247546,34 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Заборгованість до стягнення становить 121016,53 доларів США, яка складається з наступного: 89258,11 доларів США - заборгованість за кредитом, 31758,42 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ст.1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель, тобто Банк, вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням за договором кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за вище вказаним кредитним договором сторони 30.07.2007 року уклали договір іпотеки, за яким [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 30.07.2007 року в розмірі 758883,72 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON] , яка проживає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку. Стягнуто з [PERSON] судовий збір по справі. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2014 року [PERSON] від імені якої діяв ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року передала у власність покупця [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Покупцем за вищевказане майно було сплачено 429756,00 грн. Відповідно до копій квитанцій від 21.01.2014 року, вбачається, що [PERSON] здійснено розрахунок за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та сплачено кошти в сумі 420000,00 грн. та 10000,00 грн., що еквівалентно 53797,07 доларів США. Однак, відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості за Договором кредиту №К3R0G102426484 від 30.07.2007 року вбачається, що позивачем в рахунок погашення заборгованості було зараховано лише 44831,10 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 22.01.2014 року становило 358 334,98 грн. Подана позивачем виписка по рахунку [PERSON] на виконання вимог ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 29.01.2018 року, містить інформацію про надходження загальної суми у розмірі 20485,08 грн., яка складається з наступного: 22.01.2014 року отримано 19985,08 грн. погашення заборгованості по пені, згідно Кредитного договору, проте в розрахунку наданого позивачем ця сума не відображена та не зарахована; 30.04.2014 року отримано позивачем сума коштів у розмірі 500,00 грн. за списання кредиту, згідно протоколу № 6591927, проте ця сума також не врахована у розрахунку. Представник позивача у поданій до суду відповіді на відзив надав виписку по рахунку від 22.01.2017 року та меморіальні ордери, згідно яких вбачається, що від продажу Квартири зараховано суму коштів у розмірі 47331,42 доларів США, чим знову підтвердив зарахування грошових коштів від продажу квартири не в повному обсязі. Отже, можна дійти до висновку про те, що Банком нараховуються відсотки та штрафні санкції, виходячи з поточної заборгованості, без урахування сум, які вже були стягнуті з [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту №К3R0G102426484, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року. Отже, звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором при наявності сум сплачених та зарахованих коштів, в тому числі по рішенню суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру), шляхом її продажу, призвело до подвоєння суми заборгованості та настання подвійної відповідальності відповідачів. Таким чином, доводи позивача є суперечливими, не узгоджуються між собою, а наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором кредиту №К3R0G102426484, не відображає всі отримані позивачем кошти. Відповідно до п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (стаття 553 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором №К3R0G102426484 30.07.2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №К3R0G102426484. Згідно п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Відповідно до умов Договору поруки, а саме: п. 5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором №К3R0G102426484. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, позивач мав право звернутись до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] по Кредитному договору №К3R0G102426484 протягом шести місяців з дня застосування права на повернення кредиту достроково, а саме: з дня звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто, строк пред`явлення вимоги до [PERSON] сплив 20.07.2014 року. Проте, позивач звернувся до суду лише 15.02.2016 року, про що свідчить ухвала Подільського районного суду м. Києва від 15.03.2016 року по справі № 758/1955/16-ц. Позивачем підтверджено, що ним направлялось вимогу про сплату 1400,00 доларів США, як стягнення чергової заборгованості по Кредитному договору №К3R0G102426484, що підтверджується вимогою від 21.04.2008 року №309 та наданою [PERSON] відповіддю від 26.05.2008 року, в якій вона просила замінити поручителя. Отже, у позивача сплив 20.10.2008 року шестимісячний термін стягнення чергової суми по Кредитному договору №К3R0G102426484 у розмірі 1400,00 доларів США та відповідно позивач в розрахунок повинен був виключити цю суму, аналогічна позиція викладена в пункті 30 Постанови від 06.03.2018 року по справі №910/1408/15-г Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, Постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року по справі №666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18) та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18), згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також в Постанові зазначено, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому проценти після спливу строку кредитування не нараховуються. Частинами першою та другою ст. 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене та враховуючи те, що докази на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході досить тривалого розгляду справи, суд вважає що заявлена вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає до задоволення. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed