Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач 03 травня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-7). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 24 вересня 2000 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбала 44/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 1 715 кв.м. та складається із житлового будинку житловою площею 46,9 кв.м., з відповідною частиною господарських та побутових будівель. Інші 56/100 частин вказаного домоволодіння належать [PERSON] . Позивач зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу 44/100 частин домоволодіння [ADDRESS] укладено у простій письмовій формі з усною домовленістю про подальше нотаріальне його посвідчення та державну реєстрації права власності на нерухоме майно, після оформлення продавцем документів необхідних для вчинення такого правочину. З 24 вересня 2000 року позивач вселилась в придбане нерухоме майно, а з 15 листопада 2002 року зареєстрована за адресою його розташування. Продавець [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо оформлення документів не виконала, документи на нерухоме майно для подальшого нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності не підготувала. У 2004 році [PERSON] померла. На теперішній час позивач продовжує проживати у 44/100 частинах вказаного домоволодіння, добросовісно та відкрито користується даним нерухомим майном, постійно робить поточні ремонти, у зв`язку із чим, на підставі викладених обставин та посилаючись на обґрунтування викладені у позові, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 44/100 часини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться у [ADDRESS] , які розміщенні на земельній ділянці площею 1715 кв.м. Ухвалою суду від 04 травня 2018 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.72). Про день. час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.152). Відповідач в особі свого представника за довіреністю - Романчук М.М., до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.150). У відзиві на позов, посилаючись на викладені вимоги, просить відмовити у задоволенні позову (а.с.92-95) . Третя особа - ДДДНК в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надавала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). На підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 1989 року [PERSON] придбала у власність 44/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано належним чином в органах КП ДМБТІ (а.с.10-11). 24 вересня 200 (а.с.16) між [PERSON] та [PERSON] укладено у простій письмовій формі договір, відповідно до якого [PERSON] продала позивачу половину будинку (1/2 частина будинку). Отримала від [PERSON] 900 доларів США, залишок в сумі 200 доларів США отримає при оформленні документів, у чому і підписувалась у присутності двох свідків. Відповідно до письмових розписок від 14.05.2001 року, 19.06.2001 року [PERSON] передала [PERSON] залишок вартості будинку в сумі 200 доларів США (а.с.17,18). Із витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 56/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] (а.с.22). [PERSON] померла [INFO] (а.с.117). Із матеріалів спадкової справи заведеної після її смерті вбачається, що спадщину прийняв її син - [PERSON] (а.с.126). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, встановлено, що позивач є користувачем домоволодіння кв. [ADDRESS] , у розмірі 44/100 частин, та постійно проживає в ньому, власником яких є [PERSON] , померла [INFO] , а власником інших 56/100 частини вказаного домоволодіння являється [PERSON] . Відомості щодо оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірне домоволодіння взагалі відсутні (а.с.44). Померла [PERSON] , згідно відомостей спадкової справи, має спадкоємця - сина [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті матері, але відомостей щодо оформлення ним належним чином спадщини, у вигляді 44/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , після смерті матері суду не надано. Суд, зауважує, що позивачем не доведено належними доказами добросовісності набуття частини спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за нею права власності за набувальною давністю, [PERSON] знала, що володіє річчю (44/100 частинами домоволодіння) незаконно, належних доказів відмови власника (спадкоємця померлої [PERSON] ) від права власності на нерухоме майно суду надано не було та не доведено жодними належними доказами. Із викладеного можна зробити висновок, що [PERSON] користується частиною спірного домоволодінням, утримує його, тобто вона не заволоділа чужим майном не знаючи про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а продовжує користуватись та розпоряджатись домоволодінням після усної домовленості із [PERSON] , померлої [INFO] . Не можуть бути прийняті доводи позову про те, що позивач з 2000 року і по теперішній час безперервно користувалась і користується спірним домоволодінням в цілому, та вважає, що його позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено добросовісності набуття 44/100 частини спірного нерухомого майна, оскільки позивач знав, що володіє річчю незаконно. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed