Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач 10.04.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору оренди та зобов'язання вчинити певні дії, про вселення, свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.07.2013 року позивач та відповідач уклали між собою договір оренди квартири [ADDRESS]. На підставі укладання договору оренди [PERSON] 08.07.2013 року передав [PERSON] ключі від квартири, та в день укладання договору позивач сплатив [PERSON] насамперед 2000 грн. в рахунок орендної плати за користування вищевказаної квартири. Сторони у договорі погодили, що вартість оренди квартири складає 200 грн. на місяць. Позивач зазначає, що в січні 2014 року він сплатив відповідачу ще 2000 грн. в рахунок оплати оренди квартири. Однак після від'їзду до іншої місцевості, [PERSON] стверджує, що не зміг відкрити вхідні двері до квартири, оскільки відповідач без будь-якого попередження змінив замок до вхідних дверей, до того ж відповідач повідомив , що укладений між сторонами договір оренди недійсний через те, що не посвідчений нотаріально. У зв'язку із вищевикладеним позивач просить суд: визнати дійсним договір оренди квартири [ADDRESS], укладений 08.07.2013 року між ним та [PERSON], усунути перешкоди у користуванні квартири [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] - до закінчення терміну дії договору оренди.10.06.2014 року представник позивача надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив доповнити позовну заявою [PERSON] ще однією позовною вимогою: вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] - до закінчення терміну дії договору оренди. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав наведених в позові. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подану позовну заяву, надавши оцінку зібраним доказам, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено,що 08 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди у простій письмовій формі. (а.с.7-9). У відповідності до п. 3.1 договору оренди,об'єкт оренди передається орендарю строком до 31.12.2015 року. Згідно п.4.1 договору, орендна плата, яка сплачується орендарем становить суму в розмірі 200 грн. за один місяць оренди. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від позивача 05.07.2013 року 2000 грн., 19.01.2014 року - 2000 грн. (а.с.27). У відповідності до ч.4 ст. 203 ЦК України, зокрема правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Вимоги закону щодо необхідності вчинення правочинів у певній формі спрямовані сприяти фіксації волевиявлення суб'єкта правочину, що зрештою у разі судового спору забезпечить доказовість реального існування між сторонами відповідного правовідношення та дійсність їхніх взаємних обов'язків та вимог. Відповідно до ст.ст. 810, 811, 812 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Відповідно до ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. У сенсі розуміння до ч.1 ст 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі, отже договір найму житла як правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Вимоги до письмової форми правочину перелічені в ст. 207 ЦК. Тож, вимоги педебачені ст. 207 ЦК були, а саме письмова форма, вільна волевиявлення сторін, підписання сторонами, при укладанні договору оренди від 08.07.2013 року сторонами були дотримані. Відтак, виходячи із вищевикладеного, враховуючи форму у якій вчиняється даний вид правочину, договір оренди, укладений між сторонами з 08.07.2013 року за змістом ст. 207 ЦК України є дійсним, визнання дійсного правочину дійсним судом не вимагається, тому вимоги [PERSON] є необґрунтовані та такими, що не підлягають задоволенню в цій частині. Стосовно вимог позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] - до закінчення терміну дії договору оренди, а також про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] - до закінчення терміну дії договору оренди, вони також задоволенню не підлягають виходячи з наступого. Позивач у своєму позові зазначає, що після від'їзду до іншої місцевості, не зміг відкрити вхідні двері до квартири, оскільки відповідач без будь-якого попередження змінив замок до вхідних дверей. Зателефонувавши відповідачу, останній повідомив, що позивач повинен зачекати деякий час, і зі слів відповідача, [PERSON] зможе повернутися до орендованої квартири в липні-серпні. у відповідності до статей 58, 59 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували факт наявності перешкод у проживанні у спірної квартири, з яких підстав суд вважав вимоги обґрунтованими. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися учасники процесу як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову

Outcome: dismissed