Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач 02.12.2014 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування з урахуванням індексу інфляції у розмірі 10825,31 грн., пеню за несвоєчасне повернення страхового відшкодування в розмірі 823,47 грн., 3% річних у розмірі 91,31 грн. , а всього - 11740,09 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 20.03.2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль «Seat Cordoba», д.н.з. [NUMBER]. Винного у ДТП водія [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Однак, оскільки відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди була застрахована згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування, яка була отримана відповідачем 02.06.2014 року. Листом від 10.07.2014 року позивача було повідомлено, що прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 10192,12 грн. При цьому, позивач зазначав, строк виплати страхового відшкодування сплинув, а грошові кошти перераховані так і не були. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі і проси суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіславши письмові заперечення в яких не заперечував проти стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 10192,12 грн. та пені у розмірі 579,97 грн., однак заперечував проти стягнення витрат від інфляції в розмірі 633,19 грн., 3% річних у розмірі 68,69 грн. та частини пені у розмірі 243,50 грн. Обґрунтовуючи заперечення представник відповідача зазначив, що заявлені вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є безпідставними, оскільки положення ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодування збитків та шкоди, оскільки відшкодування шкоди це міра відповідальності, а не боргове (грошове) зобов'язання, тому нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Крім того, представник відповідача зазначав, що згідно з п.36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прострочення у виплаті страхового відшкодування наступило з 01.09.2014 року, тобто зі сплином 90 днів від дня надходження до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» заяви про страхове відшкодування, яка надійшла 02.06.2014 року, а не з 26.07.2014 року як зазначає позивач, оскільки лист-повідомлення про прийняте рішення було направлено позивачу суто на виконання вимог абз. 6 п.36.2 ст. 36 цього закону, а тому даний лист не може розцінюватися як узгодження розміру страхового відшкодування. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів врегульовані положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які по суті є організаційно-правовою формою гарантованого державою забезпечення права потерпілих осіб внаслідок дії (взаємодії) джерел підвищеної небезпеки на відшкодування шкоди, заподіяної в наслідок пригоди. Відповідно до ст. 22 цього закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з п. 36.1. ст. 36 цього закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: partial