Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості, зазначаючи, що 02.08.2007 року з [PERSON] було укладено кредитний договір № HES0G100000127, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 22827,20 доларів США й у свою чергу зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки й в порядку, встановлених договором. З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 02.08.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого [PERSON] виступив поручителем і взяв на себе зобовязання відповідати солідарно з позичальником [PERSON] перед банком за своєчасне виконання зобовязань за кредитним договором у повному обсязі. У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 18.08.2015 року становить 88239,69 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом 23604,48 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом 20955,75 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 3387,72 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 40291,74 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу долара США на 18.08.2015 року еквівалентно 1 880 387,79 грн. яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів та понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, від представника надійшло клопотання про закриття провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, обґрунтоване тим, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 21.10.2013 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором укладеного 02.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] в розмірі 278563,54 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 03.08.2007 року. Вважаючи, що вказані справи стосуються спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, просила закрити провадження по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні діючий в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у задоволенні заявлених в ньому вимог з підстав їх необґрунтованості, вважав, що банк вже скористався правом на стягнення заборгованості за кредитним договором від 02.08.2007 року звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вважав одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки неправильним. Суд, вислухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Виходячи з положень статей 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обовязковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 02.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № HES0G100000127, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 37 094,20 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до 02.08.2037 року. Ціль кредиту купівля будинку 22 827,20 доларів США, на початковий внесок для купівлі будинку 5 706,80 доларів США, а також у розмірі 8 560,20 доларів США на сплату страхових платежів (п. 7.1 договору) (а.с. 14-16). В пункті 7.2 Кредитного договору зазначено, що для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові відповідний рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № HES0G100000127 від 02.08.2007 року Основний кредит та № HES0G200000127 від 02.08.2007 року Кредит на початковий внесок. Пунктом 4.1 Кредитного договору встановлено, що при порушенні Позичальником зобовязань, із погашення Кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. В забезпечення виконання зобовязання Позичальника по кредитному договору 02.08.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого сторони погодили, що поручитель і боржник відповідають перед банком як солідарні боржники (а.с. 17). У звязку з невиконанням позичальником умов договору, в жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за наслідками розгляду якого рішенням апеляційного суду Херсонської області від 21.10.2013 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеного 02.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] в розмірі 278 563,54 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 03.08.2007 року, а саме на житловий будинок № 19 по вул. Кірова в с. Антонівка Скадовського району Херсонської області. Виселено з вказаного будинку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON]Д.А. (а.с. 50-51). Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як зазначив у судовому засіданні [PERSON] рішення апеляційного суду Херсонської області від 21.10.2013 року виконано лише в частині виселення. В частині звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане, предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог Кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобовязання позичальника за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про стягнення заборгованості залишається дійсним і підлягає судовому захисту, оскільки за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Відтак, наявність вищевказаного судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання зобовязання. З наведених підстав ухвалою суду від 06.11.2015 року у задоволенні клопотань представника [PERSON] [PERSON] та [PERSON] про закриття провадження по справі відмовлено (а.с. 74-75). Як вбачається з розрахунку заборгованості у звязку з невиконанням позичальником зобовязань по кредитному договору, станом на 18.08.2015 року виникла заборгованість в розмірі 88 239,69 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 23 604,48 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 20 955,75 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 3 387,72 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 40 291,74 доларів США (а.с. 5-8). Зважаючи на те, що рішення суду від 21.10.2013 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог Кредитора за рахунок іпотеки не відбулося, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з позичальника [PERSON] заборгованості по кредитному договору підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що вимоги про стягнення пені за кредитним договором в іноземній валюті суперечать вимогам чинного законодавства та умовам Договору. Згідно зі статтею 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 статті 533 ЦК України). Відповідно до умов кредитного договору (п. 4.1.) при порушенні Позичальником зобовязань із погашення Кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати, тобто умовами договору передбачена сплата неустойки в гривні. Отже, нарахована банком пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, не може бути стягнута в іноземній валюті. Таким чином, пеня нарахована Банком станом на 18.08.2015 підлягає стягненню у гривні. Також суд вважає, що підстави для солідарного стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] відсутні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь-якого з них окремо. Пунктом 2 договору поруки від 02.08.2007 року передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Договором поруки встановлено, що цей договір діє до повного виконання зобовязання за кредитним договором (п. 11), тобто строк дії поруки договором не встановлений. У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором звернувшись в жовтні 2011 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повного погашення заборгованості по кредитному договору. За таких обставин, предявивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Строк дії поруки, визначений ст. 559 ЦК України, не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Враховуючи, що чинним законодавством не передбачена можливість зміни даного строку за домовленістю сторін, умова Договору поруки (п. 5) про те, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором є нікчемною. Зважаючи на те, що Банк протягом шести місяців від дня настання виконання зобовязань за кредитним договором не предявив вимоги у судовому порядку до поручителя, договір поруки припинив свою дію, а тому позовні вимоги заявлені позивачем до суду лише у вересні 2015 року задоволенню не підлягають. Таким чином, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на вищевикладене. Судові витрати по справі розподіляються у відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial