Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач 04 грудня 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.11.2005 року у розмірі 37213,86 грн., з якої: 13998,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23215,82 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 0,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 30.11.2005 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. У подальшому кредитний ліміт було збільшено банком до 4310,00 грн. Своїм особистим підписом у Заяві позичальника відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає Договір про надання банківських послуг. Всупереч нормам закону та умов Договору відповідач своє зобов`язання своєчасно повернути кредит не виконав, внаслідок чого станом на 31.08.2020 рік утворилась заборгованість у сумі 37213,86 грн., з якої: 13998,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23215,82 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 0,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 14.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходили. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву у якому просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, оскільки строк дії договору закінчився у 2013 році, а з позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у 2020 році. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові заяви сторін по суті справи, а також зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що 30.11.2005 року між сторонами було підписано Заяву позичальника, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] , як клієнт, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, прохав надати йому платіжну карту «Кредитка «Універсальна» та своїм особистим підписом підтвердив, що ця Заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку складає укладений між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с.11). Факт підписання Заяви стороною відповідача не заперечується. Укладений між сторонами договір відповідає порядку укладення договорів приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України. Умови та Правила надання банківських послуг, що додані позивачем до позову, підписані головою Правління Банку Дубілетом А.В., Зміни у договірну базу по платіжних картках, договірну базу по споживчому кредитуванню і депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) затверджені [PERSON] (а.с.12-21). За своєю сутністю такі Умови та Правила є публічною офертою, та розміщується на офіційному сайті банку. Згідно із довідкою, наданою АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») вбачається, що на підставі кредитного договору № б/н від 30.11.2005 року Банком видавалась [PERSON] платіжна картка: № [NUMBER] із терміном дії до січня 2013 року. Відповідно до умов кредитування, у даному виді кредитування (встановлення кредитного ліміту на платіжну картку), платіжна картка є ключем доступу Позичальника до кредитних коштів, які нараховані Банком в якості встановленого кредитного ліміту. Факт отримання платіжної картки стороною відповідача не заперечувався. З виписки по картковому рахунку вбачається, що спочатку було встановлено кредитний ліміт у сумі 1500,00 грн., який згодом було збільшено до 4310 грн., що підтверджується випискою по рахунку (а.с.4-8). Факт користування кредитними коштами стороною відповідача не заперечувався. Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, а саме заявою позичальника, випискою по рахунку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг сторони узгодили право Банку в односторонньому порядку змінювати розмір кредитного ліміту (збільшувати/зменшувати) та прийняття позичальником будь-якого розміру кредитного ліміту. Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.08.2020 рік утворилась заборгованість у сумі 37213,86 грн., з якої: 13998,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23215,82 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 0,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що встановлено ст. 610 ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зі змісту ч. 1ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки Позичальник неналежним чином виконував свій обов`язок з повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, вимога банку про повернення кредиту є законною та обґрунтованою. Щодо вимоги Банку про стягнення відсотків, суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року №444/9519/12, а саме те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як встановлено судом з умов кредитування, кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії платіжної картки за кредитним договором. Строк дії платіжної картки сплинув в останній день січня 2013 року. Щодо строку позовної давності, суд виходить з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою укладеного між сторонами договору, картка діє в межах визначеного на ній строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Такий правовий висновок висловлений неодноразово Верховним судом України у справах № 6-14цс14, № 6-61цс14. У даній справі, що розглядається строк виданої відповідачу платіжної картки становив до останнього дня січня місяця 2013 року. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 04.12.2020 року. За загальним правилом, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Отже, оскільки такий договір між сторонами не підписувався, застосуванню підлягає загальний строк позовної давності, встановлений чинним ЦК України тривалістю у три роки. Строк позовної давності тривалістю у 50 років, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, у даному випадку, не може бути застосований, оскільки у розумінні вимог ст. ст. 257, 207 ЦК України, не є договором про збільшення позовної давності. Переривання строку позовної давності шляхом визнання боргу позичальником через сплату ним коштів на погашення заборгованості, - судом не встановлено з виписки по рахунку, оскільки останній платіж на погашення кредиту був здійснений 18.12.2008 року (переведення особистих коштів на картку у відділенні банку). Автоматичні погашення, що вбачаються з виписки по рахунку, які здійсненні банком в автоматичному режимі, не є особистим волевиявленням позичальника, а тому не переривають строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов подано із пропущенням строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed