Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач, 06 березня 2017 року, звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги не надає. Добровільно сплачувати кошти на утримання дітей не бажає. Ця обставина і змусила її звернутись до суду. З огляду на викладене, та того, що відповідач не має стабільного заробітку, просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, з розрахунку по 1000 грн. щомісяця. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно від шлюбу з позивачем має двох малолітніх дітей. Діти проживають з матір»ю. Погоджується сплачувати аліменти на утримання дітей, але в розмірі меншому, ніж той, на якому наполягає позивач. Вислухавши вимоги та заперечення сторін, дослідивши матеріали, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню частково, з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 23 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції, Одеської області, актовий запис №617) (а.с.6); [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 20 вересня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №188) (а.с.5). Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, проте свій обов'язок добровільно належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням того, що відповідач не має постійного місця роботи, а звідси - стабільного заробітку, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. На підставі ст. ст. 180, 181, 184, 191 СК України,

Outcome: partial