overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач 02.10.2020 року звернулась до суду з зазначеним позовом в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заявлений позов визнав в позвному обсязі, проти стягнення аліментів не заперечує. Судом встановлено, що від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Перешкод для пред`явлення позову про стягнення аліментів судом не встановлено. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Нормою 141 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач 02.11.2015 р. звернулась до суду зі вказаним позовом. При цьому посилалась на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 21.12.2002 р. Петрівською сільською радою Балаклійського району Харківської області за актовим записом № 19. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Сім'я не склалася через різні погляди на життя, права та обов'язки подружжя, з часом сторони втратили почуття любові та довіри один до одного. Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не ведуть. Примирення не можливе. Спір про майно відсутній. Діти залишаться проживати з позивачем. У судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання також не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надав, своїм правом повідомити суд про своє ставлення до позову не скористався. Ухвалою суду від 28.01.2016 р. постановлено провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось на підставі ст.197 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 21.12.2002 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] На сьогоднішній день сімейні стосунки втрачені, спільне господарство не ведеться. Сторони мають різні погляди на життя, права та обов'язки подружжя, шлюбні стосунки між ними припинені, примирення між ними не можливе, а подальше перебування у шлюбі суперечить їх інтересам. Спір щодо розділу майна, місця проживання дітей, а також щодо прізвищ після розірвання шлюбу сторони не мають. Таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач 02.11.2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В заяві вказала, що вона з відповідачем 09.08.2003 року у Полтавському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 955 та видано свідоцтво про одруження серія [NUMBER]. Від вказаного шлюбу мають доньку-[PERSON], [INFO] Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. На теперішній час відповідач не бажає добровільно та за спільною згодою надавати матеріальну підтримку на утримання доньки, а тому прохала стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини зі всіх видів відповідача щомісячно, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Встановлено, що 09.08.2003 року у Полтавському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 955 та видано свідоцтво про одруження серія [NUMBER]. Від вказаного шлюбу мають доньку-[PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки [PERSON] не надає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч.3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що аліменти необхідно стягнути з відповідача в розмірі 1/4 частини зі всіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з 02.11.2015 р. і до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач 02.11.2016 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з тих підстав, що спільне життя з відповідачкою не склалося, одруження виявилось невдалим через різні погляди на сімейне життя. Сторони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Шлюб існує лише формально. Позивач вважає подальше збереження сімї неможливим та недоцільним. В судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі. Справа слухалась у відсутності сторін згідно ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки сторони, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. В результаті відносин, які склалися в сімї, позивач прийшов до висновку про неможливість подальшого співіснування, на примирення не згоден. В звязку з цим суд не знаходить підстав для надання сторонам строку для примирення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно і її збереження є неможливим та недоцільним для сторін.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач 02.11.2016 року звернулась з позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування вказує, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.01.2006 року. На час подання даної позовної заяви шлюб між сторонами не розірвано. 22.04.2006 року у сторін народився син, [PERSON], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Сторони не проживають спільно з серпня 2016 року, не ведуть спільного господарства. [PERSON] зазначає, що відповідач не цікавиться життям дитини та не приймає участі у його вихованні та утриманні. Добровільно виконувати обов'язок по утриманню дитини відповідач не бажає. Позивачка зазначає, що відповідач має постійний дохід та багато років працює в ПрАТ «Оболонь». Підсумовуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02.11.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.01.2006 року. (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6), який проживає разом з матір'ю та перебуває на її повному утриманні. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття . Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Ніякі стягнення з відповідача за виконавчими листами на час розгляду справи не проводяться. Визнання позову відповідачем не порушує нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів. Враховуючи матеріальний стан сторін, визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02.11.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, відповідач звільнений від сплати судового збору, зважаючи на дану обставину понесені судові витрати компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач 02.12.2013 року звернувся в суд з даним позовом, в якому просив стягнути заборгованість по кредитному договору в сумі 16017,21 грн. При цьому посилається на те, що 08.05.2008 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 006-05998-080508, за яким відповідач отримав кредит в сумі 10000 грн. Умови договору відповідач не виконував належним чином, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив, таким чином станом на 25.12.2012 року створилась заборгованість в сумі 16017,21 грн., з них тіло кредиту 10000,00 грн., заборгованість за відсотками 3731,21 грн., заборгованість за комісіями 2286,00 грн. Представник позивача подав заяву про розгляд справи в його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до ст.158, 169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.05.2008 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 006-05998-080508, за яким відповідач отримав кредит в сумі 10000,00 грн. Умови договору відповідач не виконує належним чином, щомісячно кредит не погашає. За таких обставин утворилась заборгованість по кредиту, яка станом на 25.12.2012 року створилась заборгованість в сумі 16017,21 грн., з них тіло кредиту 10000,00 грн., заборгованість за відсотками 3731,21 грн., заборгованість за комісіями 2286,00 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В ст.ст.1054, 1050 ЦК України зазначено, що наслідками порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. У відповідності до ст.88 ч.1 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач 02.12.2014 р. звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, укладеного 29.07.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №1194. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO] Позов обґрунтовується тим, що спільне життя стало неможливим через постійні суперечки та конфлікти з приводу отримання відповідачем значних кредитних позик на невідомі цілі, подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, шлюбні відносини припинені, сторони проживають окремо. До судового засідання від сторін надійшли письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримує, а відповідач позов визнає. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Як встановлено у ході судового засідання, сторони уклали шлюб, зареєстрований 29.07.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №1194, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Свідоцтво про народження серії [NUMBER] свідчить, що у сторін за час шлюбу народився син - [PERSON], [INFO] Відповідно до приписів ст.37 СК України, шлюб є правозгідним. Згідно положень ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Стаття 112 СК України проголошує, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Судом встановлено, що сімейні відносини сторони фактично припинили і відновлювати шлюбні стосунки категорично не мають наміру та наполягають на розлученні. Примирення між сторонами неможливе і здійсненні судом для цього заходи, позитивного результату не надали. Подальше сімейне життя між сторонами неможливе, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач, 02.12.2014 року звернувся до суду із вказаним позовом. В його обґрунтування зіслався на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 09.06.1979 року. Під час сімейного життя, а саме 08.08.2006 р. ними була придбана квартира [ADDRESS]. У зв'язку із частими сварками та конфліктами спільне проживання у квартирі неможливе. Просить в порядку поділу майна подружжя, визнати за ним та за відповідачкою право власності по ? ідеальної частки спірної квартири кожному. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, в їх обгрунування зіслався на обставини вказані в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Пояснення позивача підтримав його представник [PERSON] Відповідачка у судовому засіданні позов визнала, не заперечує щодо поділу квартири. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно та всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 09.06.1979 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від [INFO] 08.08.2006 року сторонами придбано майно - квартиру [ADDRESS], що зареєстроване за відповідачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2006 року. Оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Беручи до уваги наведене, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення і за кожним із подружжя в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід визнати право власності на 1/2 ідеальної частки спірної квартири, без її реального поділу і залишити у їх спільній частковій власності.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач 02.12.2015 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 20.11.1999 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обов'язки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач до суду надіслала письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовими повістками, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім'ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1999 року, від якого мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сім'ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім'ї немає перспективи возз'єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім'ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу, не надав жодного заперечення та не прибув в судове засідання, що свідчить про погодження з позовними вимогами. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Оскільки сину сторін [PERSON] на момент розгляду в справі в суді виповнилось повних 14 років, суд у відповідності до ч. 3 ст. 160 СК України, не визначає місце його проживання з одним із батьків. З відповідача також належить стягнути судовий збір, понесений позивачкою при подачі позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач 02.12.2015 року звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на такі обставини. Вона з 15.06.1996 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Дитина на даний час проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Вона працює, отримує заробітну плату, але її недостатньо для належного утримання дочки. Відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дочки, по іншим виконавчим листам стягнення з нього не проводяться. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилась, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов на підставі ст.ст. 180-183,191 СК України підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 15.06.1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO] (а.с. 3,4). Дитина на даний час проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні (а.с. 7). Відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. По іншим виконавчим листам стягнення з нього не проводяться. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позивач дійсно потребує матеріальної допомоги, а відповідач спроможний надавати таку допомогу, тому позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved