Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказавши, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.09.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00 грн. вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2016 року має заборгованість 13834,04 грн., яка складається з наступного: 255,85 грн. - заборгованість за кредитом; 9142,24 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3301,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 634,95 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приват Банк». Тому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 13834,04 грн. за кредитним договором № б/н від 03.09.2012 року та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. В судові засідання призначені на 26.12.2016 о 11.00 год., на 10.02.2017 о 11.15 год., на 23.03.2017 о 12.00 год., на 27.04.2017 о 10.00 год., на 07.06.2017 о 09.25 год., на 14.07.2017 о 09.30 год. та на 25.09.2017 о 09.00 год. представник позивача ПАТ КБ «Приват Банк» не зявився. Судом визнана обовязковою явка представника позивача, про що Уманським міськрайонним судом Черкаської області направлено відповідний лист №2480 від 14.02.2017 з вимогою забезпечити в судове засідання явку представника позивача для дачі пояснень. Відповідач по справі [PERSON] до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, доручив представляти його інтереси в судовому засіданні представнику [PERSON] та подав до суду письмові заперечення на позов, в якому позов не визнав і заявив клопотання про застосування до позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» наслідки пропуску Банком строку позовної давності. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнав, просив відмовити в його задоволенні, підтримав клопотання довірителя щодо застосування до позову Банку наслідків пропуску строку позовної давності. По суті позову пояснив, що відповідно до ст. 120 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, однак Банк, при подачі позовної заяви до суду, додав копію позовної заяви з додатками, однак вони виготовлені нечитаємим шрифтом, що позбавляє [PERSON] законного права на судовий захист. [PERSON] стверджував, що між [PERSON] та банком не було укладено кредитного договору в розумінні закону. У 2012 році у звязку із працевлаштуванням, [PERSON] на вимогу роботодавця звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо отримання банківської картки на яку мало бути нарахування заробітної плати, однак отримав категоричну відмову і розяснення, що для відкриття банківської картки на неї необхідно встановити хоча б мінімальний ліміт, який становив 300,00 грн. У [PERSON] не було іншого виходу, як погодитись на вимогу банку, після чого ним підписано заяву-анкету про видачу банківської картки та надання банківських послуг. Умислу на укладення кредитного договору у нього не було. Грошові кошти відразу з картки не зняв, а зробив це тільки 26.03.2013 року, через сім місяців після отримання банківської картки, що підтверджує факт відсутності у [PERSON] умислу на отритмання кредиту. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею прямо передбачено недійсність кредитного договору в разі недотримання письмової форми і такий правочин є недійсним автоматично відповідно до ст. 215 ЦК України. [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку, а не кредитний договір. При дачі пояснень [PERSON] посилався на правову позицію Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді аналогічних справ. Представник відповідача зазначив, що однією підставою для відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є пропуск ним строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, про що говориться в ч. 4 ст. 267 ЦК України. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, як передбачено ч. 5 ст. 261 ЦК України, при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними моментами, які свідчать про порушення прав особи. Як слідує із розрахунку заборгованості, борг [PERSON] перед банком в розмірі 255,85 грн. виник 01.03.2013 р., на протязі всього часу незмінний і не погашений до даного часу. Тобто, Банк достовірно знав, що його права порушені із зазначеної дати. Таким чином, приймаючи до уваги, що сам банк встановив дату повернення боргу до 25 числа кожного календарного місяця, то він мав право звертатись до суду з позовною заявою на протязі трьох років починаючи з 26 березня 2013 року і до 26 березня 2016 року, однак позов подано тільки 29 вересня 2016 року, після закінчення строку позовної давності. Крім цього, частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При дачі пояснень в цій частині [PERSON] також послався на правову позицію Верхорвного Суду України. Заслухавши осіб, які прибули до суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] не підлягає до задоволення. Судом встановлені наступні обставини. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором б/н від 03.09.2012 р. в сумі 13 834 грн. 04 коп., мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних. Суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду належних та допустимих в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів укладення між сторонами кредитного договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Банк вважає, що підписана [PERSON] заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Правилами користування платіжною карткою» у своїй сукупності складають кредитний договір. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позивач надав до суду «Умови та правила надання банківських послуг», які підписані головою правління банку [PERSON] «Умови та правила надання банківських послуг» і «Правила користування платіжною карткою», які були б підписані [PERSON] Позивачем до суду не надано, у звязку з чим суд приходить до висновку, що банком не доведено факт, що саме з цими «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Правилами користування платіжною карткою» був ознайомлений відповідач у 2012 році. Вимоги ст. 1055 ЦК України передбачають обов'язковість укладення кредитного договору в письмовій формі. Статтею прямо передбачено недійсність кредитного договору в разі недотримання письмової форми і такий правочин є недійсним автоматично відповідно до ст. 215 ЦК України.При недотриманні письмової форми кредитного договору наступають наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, якою передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Кредитний договір підписується керівником банку та позичальником, або уповноваженими на це особами. Підписи уповноважених осіб банку скріплюються печатками. Якщо кредитний договір складений на кількох аркушах, то на кожному аркуші проставляються підписи керівника банку та позичальника. Кредитний договір вважається укладеним з моменту, коли між кредитодавцем і позичальником досягнуто згоди з усіх істотних умов. Пунктом 2 ст. 208 ЦК України, передбачено, що правочин вчинений між юридичною та фізичною особами обовязково повинен бути вчинений в письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Саме такої правової позиції дотримуєтьсяВерховний Суд України в Постанові № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Судом встановлено, що банк у своїй заяві просить суд стягнути з [PERSON], крім заборгованості, штрафні санкції: пеню та два види штрафу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2\~\~\~ст. 549 ЦК України).\~\~Пенею\~є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3\~ст. 549 ЦК України).Законодавець визначив, що неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до\~ст. 61 [PERSON] України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як слідує із диспозиції ст. 61 [PERSON] України, ст. ст.\~536,\~549 ЦК України, застосування одночасно пені та двох видів штрафів, є покладення на\~\~відповідача подвійної цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15 та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.20147 р. у справі № 705/4903/15-ц, провадження № 6-22978св16. Крім цього судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом складає 255,85 грн., заборгованість за процентами 9\~142,24 грн., нарахована комісія 3\~301,00 грн., штраф 1\~134,95 грн. [PERSON] подано до суду свій контррозрахунок, в якому зазначає, що в розрахунку банку зазначено процентну ставку в розмірі 30% річних, сума боргу 255,85 грн. [PERSON] вважає, що виходячи із цього борг за відсотками складає 76,76 грн. за 1 рік (255,85 х 30% = 76,755), в місяць 6,40 грн. (76,755 : 12 = 6,39625), а приймаючи до уваги термін розрахунку заборгованості 41 місяць, то заборгованість за процентами за весь час її нарахування складає 262,25 грн. (6,39625 х 41 = 262,24625). На думку Відповідача відсотки банком завишено на 8\~879,99 грн. (9\~142,24 262,24625 = 8\~879,9938). [PERSON] надано до суду розрахунок пені-онлайн, відповідно до якого розмір пені складає 98,72 грн. за останні 12 місяців до моменту подачі позову, у звязку з чим, на думку відповідача, банком пеня завишена на 3\~202,28 грн. Досліджуючи подані сторонами розрахунки заборгованості суд вважає за необхідне зазначити, що любий розрахунок заборгованості має бути підтверджений первинними документами і тільки в такому випадку ці розрахунки можуть бути визнані судом належними та допустимими. За своєю правовою природою розрахунок банку не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст. ст. 57-59 ЦПК України, а також у ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до даної статті Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Це узгоджується із п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р. де зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України). Сам по собі розрахунок заборгованості наданий Банком ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки жодного первинного документу до суду не надано. Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 р. по справі 10/52 пд (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції), де зазначено, що: «Колегія суддів, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відповідачем на підтвердження безспірності своїх вимог, як встановлено судами, не було подано первинних документів, щодо\~видачі кредиту та здійснення його часткового погашення\~(платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо)». Така позиція знайшла своє відображення та обґрунтування в постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 р. по справі 6-20цс12 та в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2013 р. у справі № 6-44261св12. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, \~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приходить до висновку, що заява [PERSON] щодо застосування до позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» наслідків пропуску строку загальної та спеціальної позовної давності, підлягає до задоволення. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Як передбачено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. В законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається із матеріалів справи позивач сам встановив дію договору 12 місяців та строки виконання щомісяця до 25 числа кожного календарного місяця. Таким чином, строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок як передбачено ст. 253 ЦК України. Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно із ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 253 ЦК україни передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, про що говориться в ч. 4 ст. 267 ЦК України. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, як передбачено ч. 5 ст. 261 ЦК України, при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними моментами, які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як слідує із позовної заяви, борг [PERSON] перед банком в розмірі 255,85 грн. виник 01.03.2013 р. і не погашений до даного часу. Виходячи із розрахунку заборгованості, в якому відмічений переіод застосування до [PERSON] штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що банку було достовірно відомо про порушення його прав починаючи із 01.03.2013 р. Приймаючи до уваги, що банк встановив дату щомісячного повернення боргу до 25 числа кожного календарного місяця, суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності про стягнення із [PERSON] заборгованості розпочався 26.03.2013 р. і закінчився 26.03.2016 р., однак позов подано тільки 29.09.2016 р., після закінчення строку позовної давності. Відповідно до частини 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Із розрахунку заборгованості видно, що Банк нараховував пеню починаючи із 01.06.2013 р. до 31.08.2016 р., що суперечить законодавству України. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постановах від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14; від 06.11.2013 р. у справі 6-116цс13; від 29.10.2014 р. у справі № 6-169цс14. Судом також встановлено, що після припинення 01.03.2013 р. внесення [PERSON] грошових коштів на погашення заборгованості, ним 10.02.2014 р. було внесено грошові кошти в розмірі 349,00 грн. Однак дана обставина не може слугувати фактом переривання перебігу строку позовної давності. Згідно із ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1ст. 264 ЦК України,\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України,\~після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Як слідує із матеріалів справи, [PERSON] мав за обовязок вносити в касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти на погашення боргу щомісячно до 25 числа.Внесення ним 10.02.2014 р. незначної суми грошових коштів, в порівнянні із сумою боргу, не свідчить про визнання ним боргу, а тому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних щомісячних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання\~лише певної частини\~(чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 р. у справі № 362/4015/15-ц, від 09.11.2016 р. у справі № 761/14514/14-ц та від 23.11.2016 р. у справі № 308/16549/13-ц. Відповідно до ст. 360 (7) ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Частиною 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Статтею 8 [PERSON] України, визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed