Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач 07.09.2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі № 606155112101. Позов мотивовано тим, що 09.10.2015 року позивач придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продав позивачу вказану квартиру. На момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] набуте на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.08.2018 року вказане рішення скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Фактично постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.08.2018 року підтверджено добросовісність набуття права власності [PERSON] , у якого було придбано спірну квартиру [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 року позовні вимоги [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.02.2020 року вказане рішення скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено. З підстав, передбачених ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , внаслідок чого має право визнати право власності на це майно, пред`явивши позов як добросовісний набувач до особи, яка оспорює чи не визнає наявність цього права позивача. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, натомість її представник - адвокат Бартош-Стрєльнікова Т.М. у своїй заяві від 23.04.2021 року просила розглядати справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання позивач не з`явилась, натомість її представник - адвокат Лупан О.Є. у своїй заяві від 23.04.2021 року просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У відзиві на позов представник посилався на те, що позивач набула право власності на спірну квартиру неправомірно, всупереч вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України, а відтак спірна квартира за законом не може належати позивачу. Представник третьої особи - Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. У відзиві на позов представник посилався на те, що ВДВС не є належним відповідачем у справі. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С.В. за реєстровим № 867 (а.с. 154-156, том 1). 12.02.2015 року квартира [ADDRESS] була реалізована на електронних торгах, проведених ДП «Інформаційний центр» МЮУ на замовлення Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, переможцем торгів визнано учасника № 8 ( [PERSON] ), що підтверджується протоколом № 49479 проведення електронних торгів від 12.02.2015 року (а.с. 38, том 1). 09.10.2015 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., за реєстровим № 2114, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.10.2015 року за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 606155112101 (а.с. 7-12, том 1). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про визнання права власності не нерухоме майно - задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 42-43, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] до Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] та [PERSON] , про визнання електронних торгів та протоколу недійсними, визнання акту про проведення публічних торгів незаконним, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна незаконним та його скасування - задоволено. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.08.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2017 року - скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до Новокодацького відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] та [PERSON] , про визнання торгів та протоколу недійсними, визнання акту недійсним, скасування свідоцтва - відмовлено (а.с. 149-150, том 1). 10.11.2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 127-128, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено (а.с. 31-35, том 2). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовлено у повному обсязі (а.с. 183-187, том 1). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливо лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Приймаючи до уваги те, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.08.2018 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання торгів та протоколу недійсними, визнання акту недійсним, скасування свідоцтва відмовлено та постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовлено, суд вважає, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі ст. 392 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,42 грн. (а.с. 1, 20). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved