Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач 01 грудня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що 18.01.2016 року помер його батько [PERSON], який на час смерті проживав за адресою: [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння № 70 по вул. Флангова в м. Дніпро, що належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.1990 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. З заявами про прийняття спадщини завернулися: позивач, його брат [PERSON]. Також, на день смерті батька разом з ним проживала його дружина [PERSON]. Після смерті батька зясувалося, що він за життя склав заповіт, яким вищезазначене домоволодіння заповів своїй дружині [PERSON], а належну йому частку квартири № 81, що знаходиться в м. Дніпро, Крутогірний узвіз (Рогальова), 9, заповів [PERSON]. На час відкриття спадщини позивач був непрацездатним. Відповідно до укладеного зі страховою компанією «РЕААЛ» (Голландія) полісу, позивач отримував та продовжує отримувати допомогу по непрацездатності (пенсію у звязку з інвалідністю) у розмірі 75 %, що підтверджується страховим полісом від 08.01.2014 року, строк дії відповідно з 01.01.2014 р. по 01.01.2028 року. Тому, позивач має право на обовязкову частку, а саме, на половину того, що міг би отримати у разі спадкування за законом. Враховуючи, що спадкоємців за законом на час відкриття спадщини було троє, позивач має право на обовязкову частку, яка складає 1/6 частину від всього спадкового майна. 28.05.2016 року [PERSON] померла, яка за життя склала заповіт, яким все своє майно заповіла онуку [PERSON]. Позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на обовязкову частку, після смерті батька [PERSON], померлого 18.01.2016 року на 1/6 частину домоволодіння № 70 по вул. Фланговій в м. Дніпро, загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м., з відповідними господарськими будівлями і спорудами. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовну заяву не визнали в повному обсязі та просили відмовити в її задоволенні. Треті особи у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Від приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що домоволодіння № 70 по вул. Флангова в м. Дніпро належало на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.1990 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-6216 (а.с.7). 18 січня 2016 року помер [PERSON], який за життя 25 січня 2013 року склав заповіт, згідно якого частину квартири № 81, розташованому в будинку № 9 по вулиці Рогальова у м. Дніпропетровську заповів [PERSON], а все інше належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON]. 28 травня 2016 року [PERSON] померла. Спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після її смерті є [PERSON]. Позивач вказав, що він на час відкриття спадщини був непрацездатним. Відповідно до укладеного зі страховою компанією «РЕААЛ» (Голландія) полісу, позивач отримував та продовжує отримувати допомогу по непрацездатності (пенсію у звязку з інвалідністю) у розмірі 75 %, що підтверджується страховим полісом від 08.01.2014 року, строк дії відповідно з 01.01.2014 р. по 01.01.2028 року. У звязку з чим, вважає, що має право на обовязкову частку, а саме, на половину того, що міг би отримати у разі спадкування за законом. [PERSON], який діє як представник на підставі довіреності від імені [PERSON], звернувся до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті його батька [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Флангова, 70, що належав померлому [PERSON], у звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с.4). Згідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). На підтвердження позовних вимог, зокрема непрацездатності, позивачем надано переклад страхового полісу добровільного професійного страхування на випадок непрацездатності 7932064 від 08 січня 2014 року, оформленого з компанією «РЕААЛ» в м. Зутермер, Нідерланди. Разом з тим, суд не приймає вказаний документ у якості належного доказу, за нижченаведеним. Встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином [PERSON] Федерації та Королівства Нідерландів (а.с.20-23). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Згідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Відповідно до статті 3 вказаного закону, інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Наказом МОЗ України № 561 від 05.09.2011 року зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за N 1295/20033, затверджена Інструкція про встановлення груп інвалідності. Відтак, встановлення інвалідності здійснюють державні установи за результатами медичної експертизи. Експертизу стійкої непрацездатності, або інвалідності, проводять медико-соціальні експертизи комісії (МСЕК). Однак, позивачем не було надано доказів встановлення в Україні відносно нього спеціальними медичними закладами, обмежень працездатності або дієздатності, проведення спеціальної експертизи та встановлення інвалідності. Суд вважає, що [PERSON]на день смерті батька належним чином інвалідність у лікувальному закладі, згідно чинного законодавства України не оформив, будь-яких доказів щодо відсутності можливості оформлення інвалідності суду не надав. Відповідно до чинного законодавства, непрацездатними вважаються інваліди І, ІІ, ІІІ груп. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд вважає, що на день відкриття спадщини у [PERSON]були відсутні будь-які документи, які б підтверджували його інвалідність та непрацездатність, а суд не може встановити чи був він непрацездатним на день смерті батька, оскільки для встановлення цього факту існує інший передбачений законом порядок. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed