Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 травня 2005 року уклали з відповідачем кредитний договір № SAMDN03000002595659 на суму 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки вимоги кредитного договору не були виконані позичальником у встановлені угодою строки, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 21374,13 грн., з яких: 4858 грн. заборгованість за кредитом, 16516,13 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності з винесенням заочного рішення по справі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та надав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 20 травня 2005 року [PERSON] підписав договір про отримання кредитної картки, з кредитним лімітом 5000 гривень, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00% на рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії карти. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] порушив вимоги кредитного договору. В зв'язку з чим станом на 31.10.2013 року виникла заборгованість в сумі 21374 грн. 13 коп., яка складається з наступного: 4858 грн.00 коп. - заборгованість за кредитом, 16516 грн. 13 коп.- заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено в судовому засіданні відповідач перестав здійснювати платежі за кредитом з липня 2008 року. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами - щомісячними платежами по 7% від суми заборгованості ( тобто погасити заборгованість протягом 14 місяців після отримання коштів), та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Відповідно до розрахунку суми заборгованості останній платіж по договору - заборгованість по процентах, було здійснено [PERSON] у травні 2008 року. Тому строк для банку сплинув 1 вересня 2009 року ( після сплину 14 місяців з дати виникнення простроченої заборгованості), а з позовом він звернувся 05 грудня 2013 року. Пояснення представника позивача в частині того, що договір щорічно пролонговується та на теперішній час діє, тому строк позовної давності не пропущено, суд вважає необгрунтованими, оскільки строк дії договору і термін виконання зобов'язання в законодавстві визначаються як різні поняття - ст.ст. 530, 631 ЦК України. Враховуючи наведене, беручи до уваги таку письмову заяву відповідача та в силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач порушив вимоги щодо позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed