Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач 08.07.2019р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.1-6), у якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні [ADDRESS] , що є підставою для зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 27.07.2019 р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Проте відзив на позов та будь-яких заяв чи клопотань до суду не надавав. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281\~ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] , [INFO] , є власником домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого 30.01.2008 року приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д... за реєстровим №363 (а.с.10). Право власності на домоволодіння зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 29.02.2008 року, реєстраційний № 21831543 (а.с.12). Із довідки № 6542 від 21.07.2019р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] вбачається, що до складу зареєстрованих входять: [PERSON] , дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] , онук - [PERSON] та брат [PERSON] (а.с.26). Згідно акту № 23 від 10.07.2019 року [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але в зазначеному будинку не проживає з 02.08.1985 року, його речей в будинку не має (а.с.27). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). У відповідності до ст.. 405 ЦК України Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч. 1 ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. №6-57цс11. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому слід визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП:\~ [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням [ADDRESS] , що є підставою для зняття його із реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховую те, що позовні вимоги задоволено, у зв`язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved