Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Подано позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, в якому позивач з урахуванням уточнень просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] шляхом передачі ключів від квартири [PERSON]; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити позивача у кімнату № 2 площею 17 кв. м (позиція 7 у технічному паспорті) у кв. [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2003 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року шлюб було розірвано. Перебуваючи в шлюбі з [PERSON], позивач 27 серпня 2008 року придбали квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу, зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації». Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року за позивачем та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. Після апеляційного перегляду справи рішення місцевого суду набрало чинності 22 вересня 2014 року. Під час судового розгляду справи про поділ майна 19 листопада 2013 року у спірній квартирі зареєструвалась співмешканка [PERSON] - [PERSON] з дітьми. На даний час у квартирі зареєстровані: [PERSON], позивач, діти позивача [PERSON], 2004 року народження, [PERSON], 2012 року народження, [PERSON] з дітьми [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2008 року народження, [PERSON], 2013 року народження. Позивач з дітьми та новим чоловіком [PERSON] змушена проживати у найманій квартирі. Згідно договору оренди житла з 25 вересня 2013 року щомісячно сплачує за квартиру 1200 грн. та комунальні платежі, що становить для неї значні матеріальні труднощі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] всіляко перешкоджають позивачу у реалізації права на житло не допускаючи у квартиру. [PERSON] на намагання поселитися у квартиру позивача влаштовує сварки та нецензурно ображає її. Неможливість вселитися у спірну квартиру підтверджена також актом від 27 жовтня 2014 року служби у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради. Вказуючи на своє право, як співвласника вселитися у кімнату № 2 спірної квартири за умови спільного користування кухнею, ванною кімнатою та коридором та те, що [PERSON] такого права не має просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, зазначила, що неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою надати ключі від квартири, оскільки в квартирі з моменту її останніх відвідувань квартири замінені замки і нових ключів вона не має. Відповідач-1 до судового засідання 05 березня 2015 року не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю представника. 22 квітня 2015 року не з`явився, подавши заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою відповідача-2, однак жодних доказів поважності причин неявки не надав. Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ст.169 ЦПК України, суд визнав неявку відповідача в судове засідання, який належним чином про час та місце розгляду справи був повідомлений, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає розгляду справи. В судовому засіданні 31 січня 2015 року, 29 січня 2015 року відповідач позов не визнав. Згідно заперечень вказав, що позивачем не надано доказів реєстрації права власності на ? частину квартири, відсутність домовленості щодо порядку користування квартирою, безпідставність вселення до більшої за площею кімнати з двох можливих, відсутність доказів вчинення перешкод в користуванні житлом, наявності у позивача інфекційної хвороби, безпідставність вимог про виселення відповідача-2, оскільки вона є членом сім`ї співвласника. Пояснив що за своєю згодою вселив відповідача-2 та її дітей в квартиру, як членів його родини та про наявність домовленості між сторонами, що відповідач-1 після розлучення одноособово сплачує кредит, отриманий під час шлюбу на придбання квартири. Відповідач-2 в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні вказуючи, що не перешкоджає у вселенні позивача в квартиру, вселилася в неї з дозволу власника. Представник третьої особи надала заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позову, просить розглядати справу за її відсутності. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], яка показала, що була свідком розмови між позивачем та відповідачем-2, в якій позивач наполягала на необхідності допуску її до квартири, на що отримала відмову. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступних висновків. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2014 року, що набрало чинності 22 вересня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] я знаходились у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2003 року по 18 червня 2012 року. 27 серпня 2008 року позивач та відповідач-1 придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу, зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації». Означену квартиру визнано спільною сумісною власністю та визнано за [PERSON], [PERSON] право власності на ? частину. У відповідності до технічного паспорту, квартира загальною площею 45,2 кв.м. складається з двох кімнат житловою площею 27,3 кв.м, у тому числі 1-а кімната 10,3 кв.м, 2-а кімната 17,0 кв.м, а також кухні площею 7,7 кв.м, ванної кімнати площею 3,1 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м., обладнана лоджією 2,1 кв.м. За час шлюбу сторони стали батьками спільної дитини - [PERSON], [INFO] /а.с.13/. Станом на час розгляду справи позивач, [PERSON], разом із новим чоловіком - [PERSON], дитиною - [PERSON], 2012 року народження проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] яку займає на підставі договору найму від 25 вересня 2013 року /а.с.12, 15/. Відповідач провела державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] - 10 березня 2015 року згідно витягу №35955244 від 06 квітня 2015 року. В квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані окрім позивача - [PERSON], [PERSON], 2004 року народження, [PERSON], 2012 року народження, [PERSON], [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2008 року народження, [PERSON], 2013 року народження /а.с.9/. У відповідності до висновку ДІМ новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, між сторонами наявний спір щодо користування спільною квартирою. [PERSON] не пускає [PERSON] до приміщення через відсутність встановлення права власності останньої на квартиру /а.с.24/. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Частиною 2 ст. 156 ЖК України встановлено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджено створення відповідачем-1 перешкод в користування власністю позивача, оскільки останній відмовляється впускати позивача в приміщення квартири, яка належить останній на праві спільної часткової власності позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні шляхом вселення в квартиру підлягають задоволенню, однак частково - в частині вселення в квартиру, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції в частині вселення в більшу з кімнат, що містяться в квартирі, рішення суду, або домовленість сторін з приводу встановлення порядку користування житловим приміщенням, розподілу майна між співвласниками відсутні. З приводу вимог про виселення відповідача-2 з приміщення, то оскільки матеріалами справи підтверджено вселення означеної особи зі згоди іншого співвласника - відповідача-1 та її сімейний зв`язок з останнім, реєстрації проживання здійснена зі згоди співвласника квартири, підстав для виселення суд не вбачає. Доводи відповідачів щодо хвороби позивача, через яку вселення останньої є неможливим, оскільки може загрожувати життю та здоров`ю відповідачів, наявність домовленості з приводу оплати боргу за кредитним договором та в зв`язку з цим - одноособового права відповідача-1 на квартиру, суд, виходячи з положень ст.ст.10, 60 ЦПК України не приймає до уваги, як необґрунтовані та не підтверджені матеріалами справи. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України та того, що позовні вимоги задоволені частково і матеріалами справи доведено, що перешкоди в праві власності створено саме позивачем-1, внаслідок чого - з останнього підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial