Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 19 січня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року про отримання кредиту в розмірі 112 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 січня 2016 року. Згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісячно в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом за відсотками, комісією, а також інші витрати. Позивач взяті на себе зобов'язання виконав в повному обсязі, але позичальник свої зобов'язання по повернення кредиту згідно графіку погашення кредиту, сплаті відсотків за користування Кредитом та комісії за обслуговування Кредиту не виконує в результаті чого станом на 22 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 3 181 776,15 доларів США, що за курсом 11,24 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 квітня 2014 року складає 35 763 163,93 грн., яка складається: 101 276,48 доларів США заборгованість по кредиту, 123 147,86 доларів США, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, 12 288,44 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 945 063,37 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов*язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку Банку, нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 200 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Тому позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаної квартири та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Представник позивача в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі . Відповідач в судове засідання не з*явився про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. Відповідно ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 19 січня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року про отримання кредиту в розмірі 112 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 січня 2016 року. Згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісячно в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом за відсотками, комісією, а також інші витрати. Банк взяті на себе зобов'язання виконав в повному обсязі, але позичальник свої зобов'язання по поверненню кредиту згідно графіку погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту не виконує в результаті чого станом на 22 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 3 181 776,15 доларів США, що за курсом 11,24 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 квітня 2014 року складає 35 763 163,93 грн., яка складається: 101 276,48 доларів США заборгованість по кредиту, 123 147,86 доларів США, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, 12 288,44 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 945 063,37 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов*язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку Банку, нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 200 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] згідно договору про дольову участь у будівництві № 106 від 11 січня 2009 року. Відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку Банку, нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 200 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Але взяті на себе зобов'язання за вказаними кредитним договором позичальник не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні Кредитними договорами терміни. Ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до вказаного кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. В порушення умов кредитного договору позичальник своєчасно зобов'язання щодо погашення кредиту та процентів згідно графіку щомісячних платежів за договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв'язку з чим станом 22 квітня 2014 року утворилась заборгованість по кредитному договору в розмірі 3 181 776,15 доларів США. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку»№ 898-IV від 5 червня 2003 р. в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку»встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. На виконання вказаної норми банком 17 березня 2014 року, було направлено іпотекодавцям попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов'язання за кредитним договором, однак вимога позивача залишилася без задоволення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 41 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. При вирішенні даного спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, на виконання вимог п. 41 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5, з метою встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, судом було встановлено, що сума заборгованості за кредитним договором станом на 22 квітня 2014 рік становить 3 181 776,15 доларів США. Розмір вартості предмету іпотеки, погоджений позивачем та відповідачем, в укладеному між ними договорі іпотеки № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року становить 707 000 гривень. З огляду на що, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є співмірними, доведеними та обґрунтованими. Відповідно до п. 42 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Отже, враховуючи вищезазначене, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року та договором іпотеки № DNHLGB00000488 від 19 січня 2006 року, приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення даних договорів в належній формі, встановлено невиконання [PERSON], як позичальником, на відміну від кредитора, своїх зобов'язань за кредитним договором, а також встановлена наявність у позивача права звернути стягнення в такому випадку на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, зважаючи на вимоги ст. 16 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог банку з приводу виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне. Згідно п. 43 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39- 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, на адресу відповідача позивачем була направлена вимога, в якій зазначалось про наявність заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, її сума та строки погашення. Крім того, позивачем було попереджено відповідача, що у разі непогашення останнім існуючої заборгованості у повному обсязі, банк має наміри скористатися своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати в подальшому квартиру, що зумовить виселення відповідача та інших осіб зареєстрованих в ній. Суд не вбачає за можливе кваліфікувати дану вимогу банку, як вимогу про звільнення відповідачем та членами його родини займаної ними квартири, що є предметом іпотеки, як таку, що не була виконана у добровільному порядку. А тому звернення банку до суду з позовною вимогою щодо примусового виселення родини відповідача зі спірної квартири є передчасною. Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження фактичного проживання відповідача, з визначенням інших осіб, яких суд має виселити з житла, що є обов'язковою умовою для прийняття відповідного рішення судом. Окрім того, судове рішення не може змінювати обсяг цивільних прав осіб, які не є учасниками судового розгляду. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial