Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

ПАТ «Полтава-банк» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 171 від 17.10.2007 в сумі 251 913 грн. 64 коп. та понесені судові витрати в сумі 3 778 грн. 70 коп. Після остаточних змін позовних вимог представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 297 911 грн. 35 коп. з них: заборгованість по тілу кредиту - 162 754 грн. 66 коп.; сума простроченого тіла кредиту - 30 961 грн. 75 коп.; сума нарахованих відсотків - 1 440 грн. 73 коп.; сума прострочених відсотків - 30 953 грн. 03 коп.; сума пені - 71 801 грн. 18 коп. за період з 22.06.2015 по 21.06.2016 та понесені судові витрати в сумі 4 468 грн. 67 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №171, відповідно до якого остання отримала споживчий кредит у сумі 15 000 доларів США строком на 180 місяців на період з 17.10.2007 по 17.10.2022 зі сплатою відсотків в розмірі 12 % річних на умовах, визначених вищевказаним договором. За умовами зазначеного договору боржник зобов'язувалась щомісячно здійснювати погашення кредиту та відсотків, проте взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 21.06.2016 утворилась заборгованість у сумі 297 911 грн. 35 коп. На підставі вказаного позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх прав. Відповідач та її представник звернулись до суду із зустрічним позовом до позивача та просили визнати недійсним кредитний договір від 17.10.2007 №171, укладений між [PERSON] та позивачем. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав заперечення проти зустрічного позову і просив застосувати позовну давність до зустрічного позову. Відповідач та її представник первісний позов не визнали повністю та заперечували проти його задоволення. Зазначивши, що Банком при укладенні Кредитного договору не була надана [PERSON], як споживачу, необхідна, договірна та своєчасна інформація про отриману продукцію. У зв'язку з тим, що їй не була надана відповідна інформація, [PERSON] мала помилкову уяву стосовно вартості кредиту (грошових коштів, як предмету позики) та своїх зобов'язань за договором (розміру грошового зобов'язання). На задоволенні зустрічного позову наполягали та просили застосувати позовну давність до первісного позову. Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №171 (а.с.13 т.1). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Позичальнику надано кредит в сумі 15 000 доларів США (а.с.16 т.1) строком на 180 місяців з 17.10.2007 по 17.10.2022 зі сплатою відсотків в розмірі 12% річних на умовах, визначених вищевказаним договором. Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (а.с.14-15 т.1). Відповідно до п. 4.2.1. Договору Позичальник зобов'язується забезпечити повернення одержаного кредиту та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до умов даного договору. Згідно п.4.2.2. Кредитного Договору Позичальник повинен сплатити Банку суму пені, штрафу, а також суму збитків, у випадках передбачених п.п. 5.2., 5.3. цього Договору. Пунктом 4.3.1. Договору визначено, що Банк має право у разі виникнення простроченої заборгованості по кредиту або прострочення сплати відсотків по ньому, стягувати пеню згідно умов п.5.2., п. 5.3. цього Договору, або достроково стягнути заборгованість за кредитом. Відповідно до п.5.1. Договору сторони несуть передбачену діючим законодавством України відповідальність за збитки (прямі та упушену вигоду), завдані один одному невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов'язань по цьому Договору. Згідно п. 6.2. Кредитного Договору при порушенні строків погашення основної суми кредиту при неповній сплаті позичкової заборгованості, при порушенні строків погашення нарахованих процентів або при неповній сплаті нарахованих процентів Позичальник сплачує Банку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним вище кредитним договором утворилась заборгованість у сумі 297 911 (двісті дев'яносто сім тисяч дев'ятсот одинадцять) грн. 35 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 162 754 грн. 66 коп.; сума простроченого тіла кредиту - 30 961 грн. 75 коп.; сума нарахованих відсотків - 1 440 грн. 73 коп.; сума прострочених відсотків - 30 953 грн. 03 коп.; сума пені - 71 801грн. 18 коп. За вимогами до Закону України «Про акціонерні товариства» рішенням Загальних зборів акціонерів АБ «Полтава-банк» від 15.03.2011 Полтавський акціонерний банк «Полтава-банк» змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк», про що свідчить здійснена 20.04.2011 державна реєстрація нової редакції Статуту Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» та внесено запис до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань Полтавського акціонерного товариства «Полтава-банк» (а.с.19-24 т.1). Під час дослідження доказів судом встановлено, що Позичальнику були направлені вимоги стосовно дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, однак вимоги не виконані, а заборгованість не повернуто (а.с.25-27 т.1). Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно приписів ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. У судовому засіданні представник відповідача постійно звертала увагу суду на неправильні розрахунки надані позивачем щодо заборгованості відповідача за зобов'язанням. На не однократні пропозиції суду надати альтернативні розрахунки заборгованості відповідача за виниклим зобов'язанням представником останнього відповідні розрахунки не надані та у свою чергу не спростовані наявні розрахунки позивача. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у відповідній галузі судом неодноразово роз'яснювалось право сторін, визначених ст.ст.27, 143 ЦПК України заявляти клопотання щодо призначення та проведення експертизи, зокрема, щодо визначення розрахунку заборгованості відповідача за зобов'язанням. Також судом роз'яснювалось наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (ст.10 ЦПК України). Сторони клопотання про призначення відповідних експертиз не заявляли. Судом досліджено наявні розрахунки заборгованості відповідача за зобов'язанням та квитанції надані у підтвердження виконання зобов'язань (а.с.1-270 т.2, а.с.24-39, 74-117, 135-188, 206-220, т.3, а.с.2-16, 18-99 т.4) та не встановлено зайвих чи невірних зарахувань відповідних сум за наявними зобов'язаннями відповідача. Одночасно представник позивача звертав увагу суду, що відповідні суми списувалися із рахунків відповідача для погашення зобов'язання за графіком до кредитного договору. Оскільки позичальник не виявляв бажання (як то може бути письмова заява чи розпорядження) щодо дострокового погашення кредиту, то залишки коштів внесених відповідачем на погашення кредиту обліковувалися на відповідних рахунках позичальника. Доказів на спростування вказаної позиції представника позивача представником відповідача суду не надано. Судом також встановлено, що між сторонами було укладено договір банківського рахунку фізичної особи від 27.09.2006 №251 та договір банківського рахунку до запитання фізичної особи від 17.10.2007 №9. Предметом першого договору, зокрема, є наступне: Банк відкриває Клієнту поточний рахунок №2620-3-4656 для здійснення всіх видів розрахунково-касових операцій відповідно до цього договору та вимог законодавства України, що не пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності, на підставі розпорядження Клієнта, на підставі рішення суду, а також в інших випадках встановлених договором. Предметом іншого договору є наступне: Банк відкриває Клієнту поточні рахунки в іноземній валюті згідно заяв на відкриття рахунків: у доларах США №2620-3-4656 та вчиняє для клієнта операції, що передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями. Представник відповідача у судовому засіданні заявляла, що надані письмові договори є фальшивими. Стверджувала, що відповідач вищевказані договори не підписувала. Разом з тим відповідних клопотань щодо призначення експертизи для встановлення автентичності підпису відповідача її представником заявлено не було (таке право судом неодноразово роз'яснювалось), жодних судових рішень, що набрали законної сили за розглядом даної обставини, суду не надано. Суд зазначає, що зазначена позиція представника відповідача, викладена без відповідних доказів, є спробою ввести суд в оману. Одночасно, під час судового розгляду справи встановлено, що договір банківського рахунку фізичної особи від 27.09.2006 №251 зі сторони позивача підписано не [PERSON], а іншою не встановленою особою. Даний факт не заперечувався представником позивача. Щодо зазначеної обставини суд вказує, що за правилами ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. У силу норм ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла пропозицію Банку підписавши особисто договір банківського рахунку фізичної особи від 27.09.2006 №251 (іншого представником відповідача не доведено), неодноразово користувалася рахунком №2620-3-4656, а позивач належним чином виконував доручення відповідача на умовах визначених вказаним договором. Одночасно суд наголошує, що підписання договору зі сторони позивача особою відмінною від [PERSON] не призводить до погіршення правового становища відповідача. У судовому засіданні представником відповідача було надано заяву, в якій остання просила застосувати позовну давність до первісного позову. За змістом ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.2 ст.258 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України). Одночасно суд наголошує, що позивачем з урахуванням положень ст.599 та ст.264 ЦПК України не пропущено строків позовної давності визначених ст.258 ЦК України до невиконаних зобов'язань відповідача. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом належать до задоволення в останній редакції заяви уточнення позовних вимог, а саме: стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 297 911 (двісті дев'яносто сім тисяч дев'ятсот одинадцять) грн. 35 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 162 754 (сто шістдесят дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири) грн. 66 коп.; сума простроченого тіла кредиту - 30 961 (тридцять тисяч дев'ятсот шістдесят одна) грн. 75 коп.; сума нарахованих відсотків - 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) грн. 73 коп.; сума прострочених відсотків - 30 953 (тридцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 03 коп.; сума пені - 71 801 (сімдесят одна тисяча вісімсот одна) грн. 18 коп. за період з 22.06.2015 по 21.06.2016 (а.с.119 т.4). При відмові у задоволені зустрічного позову, суд виходив з наступного. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] здійснювала виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, шляхом сплати грошових коштів до 24.02.2015. Виконуючи вимоги кредитного договору остання не ставила під сумнів його дійсність. Суд критично ставиться до того факту, що кредитний договір №014/0054/74/71337 укладено [PERSON] під впливом помилки. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Правила ст.229 ЦК України не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. За змістом п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Враховуючи, що [PERSON] після укладення кредитного договору від 17.10.2007 №171 продовжувала виконувати його умови, суд не вбачає наявність помилки - неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору. Суд вважає, про те, що в даному випадку мають місце незнання закону [PERSON] чи неправильне його тлумачення, що не є підставою для визнання правочину недійсним. Також суд зазначає, що загальні підстави визнання недійсним правочину визначені в ст.215 ч.1 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ч.ч.1-3,5,6 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до вимог ч. 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до норм ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належнім формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з положень ст.1054, ст.1048 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором або на рівні облікової ставки Національного банку України. Одночасно, згідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Спірний кредитний договір відповідає вимогам, що ставляться до нього нормами цивільного законодавства. Так, п.1.1 договору встановлена сума кредиту; у графіку погашення кредиту здійснено детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача та дату видачі кредиту; п.2 договору передбачає детальний опис умов надання кредиту; п.4 договору передбачено право дострокового повернення кредиту; п.5 договору містить відомості щодо наслідків невиконання його умов, у тому числі щодо дострокового розірвання кредитного договору (а.с.13 т.1). Матеріалами справи підтверджено, що під час укладення кредитного договору [PERSON] ознайомлена в повному обсязі з умовами договору, а саме: кредитними умовами, форми його забезпечення, наявні форми та валюти кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, суми та періоди повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, у тому числі і з боку Банку. [PERSON] підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку відповідача щодо неповного розуміння або незгоди з частиною умов договору під час його підписання, не надходило. Окрім того, перед укладенням спірного кредитного договору [PERSON] 17.10.2007 були підписані наступні документи: заява-розпорядження; заява; анкета позичальника - фізичної особи (а.с.6,7,8 т.1), де нею особисто підтверджено, що вона ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. Підтверджено, що зміст умов кредитування є зрозумілим. Також матеріалами справи підтверджується, що виконання зобов'язань за кредитним договором було розпочате і виконувалося відповідачем [PERSON] шляхом повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у строки, в розміру та у валюті, як це було визначено Кредитним договором (а.с.1-270 т.2, а.с.74-116, 135-188, 206-220, т.3, а.с.2-16, т.4). Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено відомості, які кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. При цьому, передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15, 23 цього Закону. Посилаючись на ненадання їй необхідної інформації перед укладенням кредитного договору, [PERSON] не заявлялися вимоги щодо покладення на банк відповідальності, передбаченої ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для повного задоволення первісного позову ПАТ «Полтава-банк» та відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Долю процесуальних витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved