Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі також позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (надалі також відповідач), посилаючись на те, відповідно до укладеного договору б/н від 21.12.2005 р. відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які розміщені на сайті позивача, складає між відповідачем і банком договір, про свідчить підпис відповідача у заяві. Оскільки відповідач не здійснює щомісячне погашення кредитної заборгованості, позивач зазначив, що за відповідачем утворилась заборгованість станом на 30.09.2015 р. в сумі 19571,85 грн., з яких: 2792,90 грн. заборгованість по кредиту; 15370,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 908,18 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на вищенаведене обґрунтування позову та приписи статей 526, 527, 530, 634, 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 19571,85 грн. за кредитним договором б/н від 21.12.2005 р. В подальшому, позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути з відповідача лише заборгованість по відсоткам за договором б/н від 21.12.2005 р. нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 26.12.2012 р. по 26.12.2015 р. у розмірі 6116,44 грн. (а.с.74-76). Представник позивача в судові засідання, які проводились у цій справі не зявився. У своїй заяві просив розглядати справу за відсутності представника (а.с.23). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначаючи, що відповідач не отримувала жодних кредитів в Приватбанку у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік у 2005 році та ніяких договорів з банком не підписувала. Представник вказував на те, що відповідач не заповнювала заяву про надання банківських послуг, копію, якої долучив до позову позивач, а також і не завіряла своїм підписом копію свого паспорту, яка долучена позивачем до позову. Також представник зазначив, що банк вже звертався з аналогічними вимогами до суду щодо стягнення кредитної заборгованості за цією ж заявою. Проте після проведення почеркознавчої експертизи по тій справі, яка виявила не справжність підпису у заяві позичальника, позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Оскільки не справжність підпису у заяві позивальника була встановлена експертизою при розгляді цивільної справи № 1804/3696/2012, представник відповідача просив цю справу витребувати та оглянути її у судовому засіданні. Ухвалою суду, постановленою на місці від 21.01.2016 р. витребувало з архіву Глухівського міськрайонного суду цивільну справу № 1804/3696/2012, матеріали якої були досліджені у судовому засіданні та копії приєднані до матеріалів цієї справи (а.с.43, 44, 46, 119). Дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 1804/3696/2012, вислухавши пояснення представника відповідача та врахувавши письмові пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що даний позов необґрунтований і задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Позивачем надана до суду копія паспорта ВО № 129926, у якій зазначено, що він виданий [PERSON], [INFO] (а.с.18). Довідкою міграційної служби № 3422 від 30.12.2015 р. стверджується, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.28). З копії паспорту МВ № 459931, вбачається, що зміна прізвища відповідача відбулась у звязку з укладенням шлюбу 31.08.2010 р. (а.с.36). Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла на підставі договору б/н від 21.12.2005 р. Позивач стверджував, що документом, який підтверджує укладення цього договору є додана до позову заява про отримання кредиту від 21.12.2005 р. (а.с.10). Досліджуючи зміст цієї заяви, судом встановлено, що в ній йдеться про видачу [PERSON] кредитної картки (тип карти: [NUMBER], валюта: гривня, сума кредитного ліміту: 5000 грн.). У графі, яка свідчить про погодження позичальника з умовами кредитування, зазначена дата 30.12.2005 р., а у графі «дата відкриття рахунку» зазначена дата 21.12.2005 р., а також зазначено номер картки 4149605323603035. З довідки про зміну умов кредитування, яку надав позивач суду, також вбачається, що кредитний ліміт встановлювався саме по картковому рахунку № 4149605323603035 (а.с.11). Дослідивши матеріали цивільної справи 1804/3696/2012, суд встановив, що позивач 19.12.2012 р. вже звертався до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості (а.с.87-89). При цьому позивач посилався саме на заяву про видачу [PERSON] кредитної картки, у якій зазначалось: тип карти - [NUMBER], валюта - гривня, сума кредитного ліміту - 5000 грн., у графі, яка свідчить про погодження позичальника з умовами кредитування, дата 30.12.2005 р., а у графі «дата відкриття рахунку» дата 21.12.2005 р., а також зазначено номер картки 4149605323603035 (а.с.101). До свого позову по справі № 1804/3696/2012 позивач надав копію такої ж самої заяви про відкриття кредитного рахунку, як і у цій справі, а також надав копію такого ж самого паспорту та розрахунку про заборгованість (а.с.90-93, 101, 102). При цьому, у справі № 1804/3696/2012 на підставі ухвали суду, була призначена почеркознавча експертиза, на дослідження якої було надано оригінал вищезазначеної заяви про відкриття кредитного рахунку (а.с.100, 104). Висновком експерта № 8 від 06.05.2014 р., стверджувалось, що підписи від імені [PERSON] у заяві, про яку суд зазначав вище, а також у копії паспорту [PERSON], виконані не нею, а іншою особою (а.с.105-109). Після проведення цієї експертизи позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, на підставі чого суд постановив відповідну ухвалу (а.с.110). Не погоджуючись з розміром судових витрат, які стягнув суд за наслідками розгляду справи № 1804/3696/2012, позивач подав апеляційну скаргу, у якій визнав ту обставину, що клієнт не підписував договір (а.с.111-115). Згідно статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог частини 3 статті 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Письмові докази, які були наведені судом вище, зокрема висновок почеркознавчої експертизи, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки вони не протирічать іншим даним, які встановлені в судовому засіданні під час розгляду даної справи та не спростовані будь-якими іншими доказами, наданими сторонами. В силу статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Відповідно до статті 626 ЦК України - договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В силу статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угодами є вольові акти поведінки людей, при цьому вольовий характер угод виявляється у тому, що сторони, укладаючи угоду, мають намір досягнути певного правового результату. Внутрішнє бажання особи укласти ту чи іншу угоду й тим самим досягнути певного правового результату іменується волею. Однак наявність внутрішньої волі особи недостатньо для укладання угоди. Зовнішнє вираження внутрішнього бажання особи є волевиявлення. Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15, який є обовязковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що підпис в договорі б/н від 21.12.2005 р. виконаний не відповідачем, що в свою чергу свідчить відсутність її волевиявлення на укладення даного договору та невідповідність вимогам статей 203, 1051 ЦК України. Зазначена обставина спростовує доводи позивача про те, що договір позики між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений та грошові кошти були передані позичальнику. Позивачем не надано суду безперечних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Надані ж позивачем до своїх пояснень фотознімки (а.с.61), жодним чином не підтверджують факт отримання відповідачем кредитної карти на підставі заяви від 21.12.2005 р., оскільки це спростовується вищенаведеними доказами, а також і тим, що на цих фотознімках зображений паспорт відповідача з прізвищем [PERSON], яке вона отримала у 2010 році. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, у звязку з чим відмовляє позивачу у задоволенні позову, так як відповідач не підписувала кредитний договір, та позивач не надав суду доказів про те що саме [PERSON] отримувала у банку кредитну картку з грошовими коштами у сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Поряд з цим, представник відповідача, у разі вирішення спору на користь відповідача просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. У відповідності з статями 79, 88 ЦПК України витрати на правову допомогу адвоката належать до витрат, повязаних з розглядом справи. Ці витрати несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідач надав суду договір від 16.01.2016 р. про надання правової допомоги, укладений між нею та адвокатом [PERSON], який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.11.2013 р. (а.с.37-38). Згідно квитанції та акту виконаних робіт відповідач сплатила адвокату за правову допомогу 3000 грн. (а.с.117-118). При розрахунках, відповідач зазначив, що адвокатські послуги надавались виходячи з 6 год. 30 хв. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд вважає, що для співбесіди із замовником, складання заперечення, подання доказів, виготовлення копій документів, ознайомлення з матеріалами справи, а також іншої роботи поза судовим засіданням, адвокату було достатньо у загальній кількості 3 годин. Участь адвоката у судових засіданнях тривала у загальній кількості 48 хвилин. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з січня 2016 року встановлено 1378 грн. Виходячи з цього, розмір відшкодування оплати за годину роботи адвоката повинен становити не більше 551 грн. 20 коп. (1378 грн. х 40%), а максимальний розмір відшкодування за підрахунками суду (3 год. 48 хв.) не повинен перевищувати 2094,56 грн. Враховуючи те, що у позові суд відмовляє повністю, загальний обсяг наданої правової допомоги, рівень складності справи, максимально можливий розмір відшкодування вказаних витрат, та виходячи з принципів розумності виваженості і справедливості, з позивача на користь відповідача слід стягнути 2000 грн. понесених на правову допомогу витрат. На підставі викладено та відповідно до статей 11, 203, 207, 215, 626, 1051, 1054 ЦК України,

Outcome: approved