Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач 09.02.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про перерозподіл спадщини. Позов обґрунтовано тим, що 24.01.2012 року помер батько позивача [PERSON]. Відповідно до заповіту, посвідченого 13.02.2006 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером №4-270, спадкодавець заповів позивачці майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. На час смерті спадкодавець перебував у шлюбі із відповідачкою [PERSON]. У звязку зі смертю [PERSON], за заявою його дружини [PERSON], як спадкоємцем першої черги, державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа №121/2012. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року у цивільній справі №759/15471/13-ц, позов [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2014 року, визнано право власності за [PERSON] в порядку спадкування за законом на вищезгадану квартиру. Згадане судове рішення 03.07.2014 року набрало законної сили. Таким чином, у судовому порядку було здійснено розподіл спадщини на користь спадкоємця першої черги [PERSON]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2014 року у цивільній справі №759/2160/14-ц за позовом [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2014 року, визначено [PERSON] додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини за заповітом. Згадане судове рішення 15.09.2014 року набрало законної сили. [PERSON] в межах додаткового строку, визначеного рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2014 року прийняла спадщину за заповітом, направивши 14.11.2014 року до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори особисту заяву. З огляду на зазначене, у звязку із визначенням судом позивачці додаткового строку на прийняття спадщини за заповітом та прийняття нею такої спадщини, на думку позивача вбачаються підстави для перерозподілу спадщини. Позивачем зазначено, що у звязку з необхідністю перерозподілу спадщини відповідно до ч.1 ст.1280 ЦК України, спірне нерухоме майно не може належати відповідачці, та має бути припинено в порядку п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України. Таким чином, позивач просив припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], перерозподілити спадщину та визнати за позивачем право власності на згадану спірну квартиру, а також визначити порядок виконання судового рішення у відповідності до ст. 217 ЦПК України. У судовому засіданні 02.09.2015 рок представник позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні 02.09.2015 року заперечували щодо наявності підстав для задоволення позову зазначаючи на його безпідставності та необґрунтованості, про що також зазначили у письмових запереченнях (а.с. 55-57). Представник третьої особи до суду не з'явився та подав письмові пояснення у яких зазначив про розгляд справи без його участі (а.с. 68-69). Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України\~передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких\~\~проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року у цивільній справі №759/15471/13-ц, позов [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2014 року, визнано право власності за [PERSON] в порядку спадкування за законом на вищезгадану квартиру. Згадане судове рішення 03.07.2014 року набрало законної сили (а.с. 13-21). Таким чином, у судовому порядку було здійснено розподіл спадщини на користь спадкоємця першої черги [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, відповідач отримала своє право власності на спірну квартиру на законних підставах, а саме на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та зареєструвала його у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстраціє права власності від 25.03.2014 року, номер запису 6041448 (а.с. 58). Посилання позивача на положення п.3 ч. 1 ст. 346 ЦК України як на підставу для припинення права власності відповідача на спірну квартиру є безпідставними та не обґрунтованими в силу того, що на території України набуття права власності на нерухоме майно не виключено з цивільного обороту, та відповідач набув це право на законних підставах. Разом з тим, відповідно до ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1 та 3\~ст. 1272 ЦК України\~встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається із матеріалів справи рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2014 року у цивільній справі №759/2160/14-ц за позовом [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2014 року, визначено [PERSON] додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини за заповітом (а.с. 22-28). Згадане судове рішення 15.09.2014 року набрало законної сили. Із копії спадкової справ після померлого [PERSON] вбачається, що [PERSON] в межах додаткового строку, визначеного рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2014 року прийняла спадщину за заповітом, направивши 14.11.2014 року до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори особисту заяву. З огляду на зазначене, у звязку із визначенням судом позивачці додаткового строку на прийняття спадщини за заповітом та прийняття нею такої спадщини, враховуючи рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року у цивільній справі №759/15471/13-ц, за яким відповідач набув право власності на спірну квартиру, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає вимогам закону та обставинам справи. Правовідносини між сторонами, пов'язані із визначенням порядку виконання рішення суду, є похідними від вимог щодо припинення права власності відповідача на спірну квартиру, а оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, щодо припинення права власності відповідача на спірну квартиру, то вимоги пов'язані із визначенням порядку виконання рішення суду не підлягають задоволенню також. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень\~ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed