Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач 06.07.20 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - дочки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення останньою повноліття, обгрунтувавши свої позовні вимоги тим, що сторони уклали шлюб 12.10.14 р.. За час шлюбу у сторін народилась вказана вище спільна дитина, яка на даний час проживає спільно з нею, перебуває на повному її утриманні. Відповідач не бажає добровільно утримувати спільну неповнолітню дитину сторін. Вона працює та має сталий, однак, недостатній доход. Відповідач працює у ДП «Ковельське лісове господарство» та має сталий і хороший доход. Просить позов задовольнити. Провадження у справі було відкрито 29.07.20 р. за ухвалою суду. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем було отримано під розпис 12.08.20 р.. Однак вчасно, а саме: по 27.08.20 р. включно відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. Відповідачем лише 28.08.20 р. подано до суду відзив на позовну заяву, що надійшов до суду 01.09.20 р., що, однак, у порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 162 ЦПК України, не містить документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачеві. Тому відповідно до ч. 6 ст. 162, ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу без врахування невчасно поданого відзиву на позовну заяву та за наявними матеріалами. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12.10.14 р., що стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 12.10.14 р.. Згідно з копією свідоцтва про народження спільної неповнолітньої дитини сторін, вище зазначена спільна неповнолітня дитина сторін народжена за час шлюбу сторін. Відповідно до копії паспорта позивача серії [NUMBER] , копії довідки про склад сім`ї № 744 від 02.07.20 р., виданої Велицькою сільрадою Ковельського р - ну Волинської обл., позивач проживає у [ADDRESS] , спільно із неповнолітньою дочкою сторін. Як вбачається із такої довідки, там же проживає і відповідач. Однак суд враховує, що за даними У ДМС України від 16.07.20 р., відповідач з 27.02.12 р. проживає у с. Кухарях Ковельського району Волинської обл., тому враховує, що сторони проживають окремо. Таким чином позивачеві належить право вимоги за розглядуваним позовом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., що ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.91 р. та набула чинності для України 27.09.91 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає разом з дитиною, належну матеріальну допомогу на її утримання не надає, отже, він зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача, яка проживає разом з дитиною сторін. Таким чином позовні вимоги стосовно присудження на користь позивача аліментів є обґрунтованими та суд визнає їх підставними та такими, що підлягають до задоволення. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з такого. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 - 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як зазначено у ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності із ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач має на утриманні вказану вище спільну неповнолітню дитину сторін; відповідач добровільно коштів на утримання цієї дитини не надає, хоча має обов`язок по її утриманню до досягнення нею повноліття. Даних про те, що відповідач працює та має сталий доход, а також - про розмір такого доходу - позивачем суду не надано. Однак з огляду на те, що відповідач є працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування не надано, дані про інших утриманців у розпорядженні суду відсутні, суд вважає, що відповідач має доход та можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини сторін у частці від свого доходу. Зокрема відповідач будь - якого письмового заперечення проти позову вчасно до суду не подав. При цьому суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. За таких обставин суд вважає можливим позов задовольнити частково та визначити розмір аліментів на утримання дитини у частці - ј - щомісячно. При цьому суд враховує, що ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2 218 гривень, з 1 липня - 2 318 гривень, з 1 грудня - 2 395 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору за Законом, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840 грн, 80 коп.. На підставі наведеного,

Outcome: partial