Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач 04.04.2017 р. звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстраційного обліку. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в травні 1988 р. [PERSON], який з 01.04.1998 р. перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Укргеодезмарк» ПАТ «Київметробуд», згідно наказу №1-к від 01.04.1998р. було надано дозвіл на проживання на ліжко-місці в гуртожитку [ADDRESS]. Згідно довідки від 27.12.2016 р. №237, гуртожиток №7 є власністю позивача та перебуває на балансі. У відповідності до приписів ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки - гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. 11 лютого 2015 року [PERSON], змінного маркшейдера на підземних роботах, було звільнено з робити за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідно до довідки №10 від 20.10.2016 р. та картки прописки (форма А) відповідач був зареєстрований на ліжко-місце в гуртожитку №2 з 11.05.1998 р. і проживав в ньому до 09.03.2006 р. У зв'язку з його виселенням оплата за проживання [PERSON] не нараховується з березня 2006 р. Позивач зазначає, що з моменту самостійного виселення, тобто з 09.03.2006 р. по теперішній час, відповідач [PERSON] жодного разу не з'являвся у гуртожитку [ADDRESS] з наміром вселення і проживання, відповідно не здійснював утримання житлового приміщення та не сплачував за користування ним та за користування комунальними послугами, через прохідну гуртожитку також не проходив. Зазначає, що вищезазначений факт підтверджується актами обстеження зазначеного житлового приміщення від 28.05.2015 р., 30.09.2015 р., 24.12.2015 р., 29.03.2016 р. та 30.06.2016 р., 29.09.2016 р., 29.12.2016 р., 26.01.2017 р. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач сам залишив спірне жиле приміщення без поважних причин, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе та відповідно до ст. 71 ЖК України втратив право користування нею, позов просив задовольнити. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.09.2017 р. замінено неналежного відповідача Соломянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на належного відповідача Соломянську районну в м. Києві державну адміністрацію. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представника позивача Кошкіна І.В. подала заяву до суду, в якій просила позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала та просила розглядати справу за відсутності представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідача Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Подав до суду відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги щодо зобов'язання Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації зняти з реєстрації відповідача [PERSON] є втручанням в дискреційні повноваження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, тому просили відмовити в частині позовних вимог, що стосується Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації і розглядати справу без участі представника. Так, дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. У відповідності до приписів ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки - гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до ч.2 ст.127 ЖК України жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. За правилами ст. ст.128 та 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Судом встановлено, що згідно наказу №1-к від 01.04.1998 р. Дочірнього підприємства «Укргеодезмарк» ВАТ «Київметробуд», [PERSON] прийнято на роботу по переводу із Товариства з обмеженою відповідальністю «Орієнтир». Відповідно до довідки від 27.12.2016 р. №237 вбачається, УРБ ПАТ «Київметробуд», код ЄДРПОУ 01392580 є структурним підрозділом ПАТ «Київметробуд», має на балансі будівлі, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] був звільнений 11.02.2015 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 14-к від 11.02.2015 р.). Відповідно до довідки №10 від 20.10.2016 р. та довідки (виписка з домової книги про склад сім'ї та прописку) відповідач [PERSON] був зареєстрований на ліжко-місце в гуртожитку №2 з 1998 р. і проживав в ньому до 09.03.2006 р. У зв'язку з його виселенням оплата за проживання [PERSON] не нараховується з березня 2006 р. Встановлено, що станом на день розгляду справи в гуртожитку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON]. Факт непроживання відповідача [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік підтверджується актами від 28.05.2015 р., 30.09.2015 р., 24.12.2015 р., 29.03.2016 р. та 30.06.2016 р., 29.09.2016 р., 29.12.2016 р., 26.01.2017 р., 17.10.2017 р., 16.01.2018 р., затвердженими зав. гуртожитком, кастелянкою та черговою гуртожитку ПАТ «Київсметробуд». У статті 130 ЖК України, передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК України, зазначене питання врегульоване у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Оскільки правовий режим відповідної категорії гуртожитків згідно з Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. Згідно зі ст.ст. 71,72 ЖК України у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім'ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача у гуртожитку протягом тривалого періоду (більше шести місяців), суд вважає можливим в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Що стосується вимоги позивача зобов'язати Солом'янську районну в м. Києві державну адміністрацію зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду в розмірі 1600,00 грн.

Outcome: approved