Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач 05.05.2020 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. 27.12.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] взяла у нього у борг гроші в сумі 23000 грн. 00 коп. та зобов`язалась повернути зазначену суму. Також зазначено, що згідно умов даної розписки сторони домовились, що дана розписка є фактичним підтвердженням укладеного між ними договору позики, виконання якого буде відбуватися в м. Дніпропетровську за місцем його проживання . На підтвердження факту передачі коштів відповідач власноруч написала розписку від 27.12.2013 року. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2017 року з відповідача було стягнуто на його користь суму боргу у розмірі 7680,00 грн. Вказаним рішенням було встановлено як факт отримання грошових коштів, так і обов`язок по поверненню коштів відповідачем. Однак з моменту винесення рішення його виконання у добровільному та у примусовому порядку не здійснено, що підтверджується відповідним повідомленням Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Враховуючи, що з моменту винесення судом рішення про примусове виконання боржником боргового зобов`язання до його фактичного виконання договірні відносини між сторонами не припинилися та продовжують існувати, вважає, що має право, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних від суми боргу, стягнутого за рішенням суду на його користь. За його розрахунками, з моменту винесення рішення суду, тобто з 22.06.2017 року до 28.04.2020 року сума 3% річних становить 657,11 грн., індекс інфляції становить 1774,08 грн., а всього до стягнення з відповідача підлягає сума у примусовому порядку у розмірі 2431,19 грн. З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 2431,19 коп., з яких 657,11 грн. - сума 3% річних від суми позики та 1774,08 грн. інфляційні витрати за період прострочення. Також просить суд стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою про відкриття провадження від 29.07.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 22). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2\~ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 27.12.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] та по розписці написаної [PERSON] від 27.12.2013 року, що є невід`ємною частиною договору позики, в розмірі 7680 грн. 00 коп. (а.с. 6-7). Вказаним рішенням суду встановлено, що за договором позики від 27.12.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 23000 грн. 00 коп. Згідно п. 2.2.1. Договору позики, [PERSON] зобов`язалась повернути позивачу позику (грошові кошти) у тій сумі та в тому порядку, що встановлені цим Договором. Повернення позики може проходити частинами, але не пізніше 30-го числа кожного місяця. Відповідно до п.3.5 вказаного Договору позики, сторони підтвердили що зазначений договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234,235 ЦК України. Згідно п.3.6 вказаного договору позики, договір є укладеним з моменту його підписання. На Договорі [PERSON] 27.12.2013 року зазначено, що даний договір підписаний нею власноручно, що невід`ємною частиною цього договору є розписка від 27.12.2013 року. Таким чином сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Відповідно доч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов1язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини,а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже,завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином,у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто,приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України. Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (див. постанову ВСУ від 26.04.2017 у справі № 918/329/16); Так, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних утрат, нарахованих позивачкою за період з 22.06.2017 року по 28.04.2020 року за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Згідно до наданих розрахунків, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за несвоєчасне виконання ним зобов`язання за період з 22.06.2017 року по 28.04.2020 року, а саме: 3% річних у розмірі 657,11 грн., та інфляційні втрати у розмірі 1774,08 грн. Розрахунок 3% річних визначено позивачем за формулою - Сх3хД:365:100, де С- сума заборгованості, Д кількість днів прострочення, що у цифровому значенні є наступним 7680:365х3х1041:100=657,11 грн. Розрахунок інфляційних втрат визначено позивачем у відповідності до листа ВСУ N 62-97р від 03.04.97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та за період з 22.06.2017 року по 28.04.2020 року становить: 1774,08 грн. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки він визначений у відповідності до вимог діючого законодавства. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі у розмірі 657,11 грн., та інфляційні втрати у розмірі 1774,08 грн., а разом 2431,19 грн. Враховуючи викладене та оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved