Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач 01.04.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с.1-3), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти: 3% річних - 37 890,00 грн., інфляційні - 253 427,50 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 04 вересня 2007 року між сторонами укладено попередній договір, відповідно до якого сторони домовились до 04.12.2007 року укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 200 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку із чим, позивач звертався до суду із позовом про стягнення коштів. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2010 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 161 245,00 грн. та судові витрати в сумі 4 320,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 04.04.2011 року та перебуває на примусовому виконанні в Ленінському ВДВС ДМУЮ. Позивач вважає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо сплати грошових коштів на підставі рішення суду в період з 04.04.2011 року по 01.02.2019 року, згідно положень ст. 625 ЦК України, в розмірі 3% річних - 37 890,00 грн. та інфляційні - 253 427,50 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.23). Відповідач письмових заяв та відзиву на позов до суду не надавав. Крім того, на веб-сайті суду було розміщено оголошення в якому повідомлено відповідача про розгляд справи. Отже, відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ч.5 ст.. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280-281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму авансу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 152 207,80 грн., трьох відсотків річних у розмірі 9 037,46 грн., а всього у розмірі 161 245,26 грн. та судові витрати у сумі 4 320,00 грн. (а.с.14-15). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. У свою чергу суд зауважує, що позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано суду достатніх, достовірних та належних доказів того, що відповідачем не виконано та не виконується заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2010 року щодо повернення грошових коштів, а також не надано жодних доказів того, що вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні, у зв`язку із чим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними у повному обсязі, а відтак задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд приходить висновку про те, що вони відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed