Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач 02 січня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь суму відшкодування заподіяної шкоди внаслідок ДТП у загальному розмірі 45465,95 грн. Позов мотивований тим, що 08 квітня 2015 року на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг вул. Орловській та вул. Камчатській в м. Дніпрі сталась дорожньо-транспортна пригода за участі водіїв [PERSON] та [PERSON] . Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 203/2577/15 від 25 травня 2015 року відповідача визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. За наслідками ДТП позивачу як власнику транспортного засобу завдано матеріальну шкоду, що полягає у витратах, понесених у зв`язку із відновленням пошкодженого автомобіля. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПрАТ «СК «Україна», про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 45465,95 грн. на відшкодування майнової шкоди. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 640,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПрАТ «СК «Україна», про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди - скасовано. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Монатко Д.С. не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. 03 грудня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача з прохання розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Обозний А.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи ПрАТ «СК «Україна»» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка сторін у судове засідання 19 лютого 2020 року не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 19 лютого 2020 року. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] 08 квітня 2015 року о 16:05 год. на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг вул. Орловській та вул. Камчатській в м. Дніпрі, керуючи автомобілем «Мерседес Бенц», д/н [NUMBER] , під час виїзду на перехрестя з другорядної дороги не надавав переваги у русі автомобілю «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого скоїв дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило пошкодження транспортних засобів (а.с. 164). Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 164). [PERSON] є власником автомобіля «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Мерседес Бенц», д/н [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «Україна»» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну (а.с. 7). Постановою Господарського суду м. Києва від 07 вересня 2018 року визнано ПрАТ «СК «Україна»» визнано банкрутом (а.с. 115). Відповідно до висновку № 2820 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 04 травня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] , складає 45465,95 грн., а розмір матеріального збитку становить 30571,23 грн. (а.с. 142-160). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Отже, необхідною умовою для відшкодування повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є наявність доказів проведення ремонту та реальна витрата зазначеної суми. Всупереч зазначеного, позивачем в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано доказів проведення відновлювального ремонту, а відтак ним не понесені реальні витрати на придбання нових вузлів, деталей, комплектуючих частини, у тому числі іншої модифікації, а тому суд доходить висновку, що позивач має право на відшкодування матеріального збитку в сумі 30571,23 грн., що розрахований з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, а не на відшкодування вартості відновлювального ремонту. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а отже з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог необхідно стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 640,00 грн. (а.с. 4). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial