Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач 01 квітня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 30 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 7072, в частині покупця та перевести права покупця на [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 19 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1233. Позов мотивований тим, що починаючи з 2005 року позивач фактично проживав разом з [PERSON] в гуртожитку, де прописана остання. Бажаючи покращити життєві умови та плануючи подальше спільне сімейне життя позивач вирішив придбати квартиру. В 2006 році позивач знайшов оптимальний варіант - квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка коштувала 99249 грн. (що було еквівалентно 19653,27 доларів США). Частину коштів (9500 доларів США) на придбання квартири позивачу було надано у борг [PERSON] 12000 доларів США позивач вирішив отримати у кредит, враховуючи те, що позивач перебував у шлюбі з іншою особою ( [PERSON] ), позивачем та [PERSON] було прийнято рішення укласти кредитний договір та договір купівлі-продажу квартири від імені [PERSON] . 29.08.2006 року [PERSON] уклала кредитний договір з AT «Райфайзен Банк Аваль» № 014/109660/3157/74 для придбання квартири у сумі 12000 доларів США, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки. Вважаючи, що квартира буде власністю позивача та маючи намір створити з [PERSON] міцну родину та народити з нею дітей, повністю довіряючи останній, позивачу було не принципово на чиє ім`я буде оформлена квартира. 30.08.2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за яким покупцем вказано [PERSON] . Однак розрахунок із продавцем ( [PERSON] ) здійснював позивач, оскільки кошти належали особисто йому. Так, з урахуванням вартості нотаріальних послуг та послуг ріелтора вартість квартири, що сплатив позивач складає 21500 доларів США. Реалізовуючи свої права як покупець спірної квартири, позивач вселився в неї, у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання, та почав користуватися квартирою, якою користується по теперішній час. У свою чергу [PERSON] не здійснила жодних повноважень покупця за угодою: не знялась з реєстрації за своїм місцем проживання, не зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі. Фактично, вказану квартиру [PERSON] не придбавала, з продавцем ніяких перемовин про її придбання не вела, ніяких коштів продавцю не передавала і ніколи не володіла даною квартирою, оскільки за їхньою з позивачем домовленістю [PERSON] була лише титульним (формальним) власником. З моменту придбання житла позивач проживав та продовжує проживати до теперішнього часу, та нести всі витрати по утриманню квартири як власник. 29.01.2008 року позивачем розірвано попередній шлюб з [PERSON] [INFO] у сторін народився спільний син - [PERSON] 17.10.2011 року в Кіровському відділенні АТ «Райфайзен Банк Аваль» позивач сплатив заборгованість за кредитним договором у сумі 8203,18 доларів США (що еквівалентно 65426 грн.) за рахунок отриманих виплат (виконання рішення Ленінського суду у справі №2-32/2011). Позивач є фізичною особою-підприємцем з 19.06.2006 року, з основним видом діяльності за КВЕД 31.02, за період 2006 року - 2011 року позивач задекларував дохід у сумі 711070 грн. Разом з цим, спільне життя у сторін не склалось і починаючи з травня 2018 року сторони живуть окремо. Враховуючи, що [PERSON] розуміла, що спірна квартира фактично є власністю позивача, вона разом із сином переїхали, а позивач продовжив проживати у власній квартирі, однак в грудні 2019 року останній отримав лист [PERSON] про купівлю нею спірної квартири та необхідність термінового виселення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні 03.11.2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, [PERSON] залучено до участі у справі в якості відповідача. 09.12.2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Чіняєва О.М. письмово просили здійснити розгляд справи за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, натомість її представник - адвокат Кисіль А.М. письмово просив розглядати справу за наявними матеріалами, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, натомість її представник - адвокат Кисіль А.М. письмово просив розглядати справу за наявними матеріалами, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, у заяві від 17 жовтня 2020 року просив розглядати справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенськая І.Р. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. У відзиві на позов [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вона уклала договір купівлі-продажу квартири до початку спільного проживання з позивачем, покупку квартири здійснювала за власні заощадження та кошти, отримані за кредитним договором. [PERSON] із позивачем не мала будь-яких домовленостей, що купівля квартири за адресою: [ADDRESS] , здійснюється для позивача. Будь-які кошти від позивача для покупки квартири [PERSON] не отримувала. Договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір та договір іпотеки [PERSON] уклала за власним волевиявленням для задоволення особистих потреб щодо забезпечення себе житлом. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. У відзиві на позов [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи. Позивачем пропущений строк позовної давності щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року, а тому похідна вимога щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.12.2019 року також задоволенню не підлягає. Договір купівлі-продажу від 19.12.2019 року відповідає усім вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України. У відповіді на відзив позивач зазначив, що про порушення його прав позивачу стало відомо 19.12.2019 року, а отже перебіг строку позовної давності розпочався саме з моменту, коли позивач дізнався про своє порушене право. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані та здобуті докази, доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 30.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим № 3072, відповідно до умов якого [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 99249,00 грн. (а.с. 46, том 1). Частину коштів на придбання вищевказаної квартири в розмірі 11000,00 доларів США [PERSON] отримала в кредит за кредитним договором № 014/109660/3157/74 від 30.08.2006 року, укладеним між АППБ «Аваль» та [PERSON] (а.с. 23-27, том 2). В забезпечення виконання умов кредитного договору, 30.08.2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 014/3157/133 до кредитного договору № 014/109660/3157/74 від 30.08.2006 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки була квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-31, том 2). 19.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за реєстровим № 1233, відповідно до умов якого [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 47, том 1). У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Зазначене узгоджується із постановою Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності позовних вимог, оскільки позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими з огляду на наступне. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У відповідності до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зауважує, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року, позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2007 року (а.с. 34, том 2). Належних доказів на підтвердження факту сумісного проживання позивача з [PERSON] на час придбання квартири [ADDRESS] , тобто на 30.08.2006 року суду не надано. Доводи позивача з приводу того, що грошові кошти в сумі 9500 доларів США, отримані ним у борг від [PERSON] , були витрачені позивачем для купівлі квартири [ADDRESS] суд оцінює критично, оскільки позивачем належних доказів на підтвердження такої обставини суду не представлено. Крім того, надана позивачем копія боргової розписки (а.с. 15, том 1) не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України, оригінал розписки позивачем суду надано не було. Також позивачем не доведено, що [PERSON] не була дійсною стороною кредитного договору № 014/109660/3157/74 від 30.08.2006 року та іпотечного договору № 014/3157/133 від 30.08.2006 року, і не виконувала свої зобов`язання за вказаним кредитним договором. Згідно із частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кошти в розмірі 99249,00 грн., які були сплачені при придбанні спірного майна належали саме [PERSON] на купівлю спірної квартири, оскільки не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що він був набувачем майнових прав за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 30.08.2006 року, підстав для визнання його частково недійсним та переведення прав і обов`язків покупця суд не вбачає. Оскільки вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.12.2019 року є похідною від вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року, то підстави для її задоволення також відсутні. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідачів не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed