Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивач 06.12.2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсною згоди, яка була вчинена внаслідок обману та невідповідності змісту правочину актам цивільного законодавства. Позов обґрунтовано тим, що 25.12.2010 року позивач перебуваючи у шлюбі з відповідачем надала йому свою згоду на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивачем зазначено, що на той час вона була зайнятою доглядом за дитиною і не в повній мірі розуміла можливі наслідки підписання зазначеної згоди. Позивач вважає, що відповідач ввів її в оману стосовно підписання зазначеної згоди. Позивачем зазначено, що відповідач відчужив автомобіль Landmark BQ6473sg, д.н.з. [NUMBER], кузов [NUMBER] зареєстрований в ДАІ ГУ МВС України в м. Києві 31.07.2007 року, який був куплений у період їхнього шлюбу. Під час вчинення згоди та її посвідчення нотаріусом [PERSON] 25.12.2010 року, позивач вказує, що не розуміла, що згадану згоду неможливо скасувати чи відкликати, а дізналась про це тільки після консультації з юристом перед поданням позовної заяви про розірвання шлюбу і поділ майна 22.08.2013 року, а нотаріус [PERSON] не розтлумачив позивачу зміст такої дії, не попередив про наслідки. Таким чином, з посиланням на ст.ст. 215, 230 ЦК України позивач просила визнати недійсною письмову згоду на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, виданою [PERSON], яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 25.12.2010 року. У судовому засіданні 14.04.2014 року позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилаючись, що позивач добре усвідомлювала про наслідки вчинення письмової згоди, і підписала її добровільно без будь-якого стороннього тиску. Третя особа у судове засідання 14.04.2014 року не з'явилась та подала письмовий відзив, в якому зокрема зазначила про можливість розгляду справи без її участі (а.с. 28). Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення осіб які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2004 року по 24.10.2013 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26.11.2004 року у Відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1354 - розірвано, прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу змінено на [PERSON]. (а.с. 21). Згідно із ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з матеріалів справи 25.12.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено письмову згоду [PERSON] на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, від імені її чоловіка [PERSON] (а.с. 4). Термін дії письмової згоди до 25.12.2013 року. 13.01.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Аналітично-консалтингова група «ФінінКом» укладено договір оренди автомобіля Landmark BQ6473sg, д.н.з. [NUMBER], кузов [NUMBER] зареєстрований в ДАІ ГУ МВС України в м. Києві 31.07.2007 року (а.с. 6-7). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, зокрема, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Як вбачається з письмового відзиву приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON], при вчиненні письмової згоди 25.12.2010 року на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, виданою [PERSON], нотаріусом було роз'яснено [PERSON] наслідки укладення відповідної дії, що підтверджується зокрема підписом позивача у зазначеній згоді (а.с. 28). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного правочину відповідачем порушено вимоги ст.ст. 215, 230 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним письмової згоди на розпорядження спільним майном та грошовими коштами, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed