Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

позивака звернулася до відповідача з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та пояснили, що свекруха позивачки, [PERSON] в червні 2013 року звернулася в суд з позовною заявою до відповідача, [PERSON], про встановлення сервітуту на користування заїзною дорогою. Ухвалою Косівського районного суду від 23.08.2013р. по даній справі була затверджена мирова угода, за умовами якої в той же день, ще до її підписання [PERSON], як представник позивачки за вищевказаним позовом сплатила [PERSON] 2 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 23 серпня 2013 року становило15 986 гривень. Факт такої оплати було зафіксовано пунктом 4 заяви про затвердження мирової угоди. Однак, виявилося, що виконати повністю умови мирової угоди неможливо, тому що зачіпаються інтереси ще однієї особи, яка не брала участі в справі, а саме матері відповідача, [PERSON]. У зв'язку з цим, вона звернулася зі скаргою до апеляційного суду. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2013р. ухвала Косівського районного суду від 23.08.2013р. про визнання мирової угоди, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Тим самим угода була визнана недійсною. Оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку повернути отримані кошти, а тому і звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON], як представником позивачки та [PERSON] по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення сервітуту на користування заїзною дорогою була затверджена мирова угода (а.с. 5), відповідно до умов якої, а саме пункту 4 [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] 2000 доларів США на виконання умов мирової угоди. Вказана мирова угода ухвалою Косівського районного суду від 23.08.2013 року (а.с.6) була визнана судом, а провадження у цій справі було закрито. Однак, ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2013р. (а.с. 7-8) вищевказана ухвала Косівського районного суду була скасована, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження її розгляду. У відповідності до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин суд дійшов до висновку що позивачка має право вимагати від відповідача повернути їй у натурі все, що він одержав на виконання цього правочину, а вимога про стягнення грошових коштів за недійсною угодою є підставною, і такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі наведеного, ст. 215-216, 1212 ЦК України та

Outcome: approved