Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Вінницького міського суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення. Позов мотивований тим, що між банком та [PERSON] 17.01.2007 року було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 43 706,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 15.01.2027 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру площею 30,7 кв. м, за адресою : [ADDRESS]. Оскільки позичальник не виконувала належним чином свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок, 11.03.2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 30,7 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» та виселено відповідачів з квартири. 29.10.2013 року Апеляційним судом Вінницької області ухвалено рішення суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів з предмету іпотеки та відмовлено в цій частині у задоволені позову внаслідок передчасності заявлених вимог. Після набрання цим судовим рішенням законної сили банк звернувся до відповідачів з вимогою звільнити добровільно помешкання, однак вони відмовляються виконувати законну вимогу іпотекодержателя, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом про виселення відповідачів. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка як законний представник діє також в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], а також її представник позов не визнали з тих підстав, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, мешкають двоє неповнолітніх дітей, що також є відповідачами, а їх виселення призведе до порушення прав дітей, передбачених в тому числі Законом України «Про охорону дитинства». Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради згідно з заявою від 19.03.2015 року просила проводити розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі. дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про задоволення позову з таких підстав. 17.01.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIH0GK02021173, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 43 706,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 15.01.2027 року. 17.01.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого з метою виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору № VIH0GK02021173 від 17.01.2007 року, [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,7 кв.м. Цей договір посвідчено того ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.10.2013 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 30,7 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», за рахунок чого задовольнив вимоги банку, які випливають з умов кредитного договору № VIH0GK02021173 від 17.01.2007 року. 04.03.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із листом № 30.1.0.0/2-011 до [PERSON], в якому вимагало добровільно звільнити приміщення квартири, мотивуючи необхідністю виконувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.10.2013 року. Цей лист було направлено на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією. Однак, [PERSON] добровільно виконувати судове рішення відмовляється. Згідно з виданою МКП ЖЕК № 5 довідки № 3003 від 09.07.2014 року в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON], яка є власником, а також два її неповнолітні сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], 2008 року народження. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 2 цієї ж статті, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Положеннями ст. 109 ЖК України встановлено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з вимогами ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Саме на положення цього Закону і посилаються відповідач та її представник, не визнаючи заявлений позов. Однак, на переконання суду, вказані положення чинного законодавства не підлягають до застосування у наявних правовідносинах з наступних підстав. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки було ухвалено Апеляційним судом Вінницької області 29.10.2013 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, предметом даного спору є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення з житлової квартири як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої винесено судове рішення, суд присуджує з іншої сторони відшкодувати понесені нею судові витрати, які документально підтверджені.

Outcome: approved