Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач 03 лютого 2014 року звернувся в суд з позовом про визнання права власності на майно, в якій посилаються на те, що будинковолодіння [ADDRESS] належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. Станом на 01 липня 1990 року у вказаному будинковолодінні були зареєстровані та проживали - [PERSON] - голова двору, [PERSON]- дружина. Дане господарство належало їм на праві спільної сумісної власності і кожному з них належало по 1/2 частині вищевказаного будинковолодіння. [INFO] [PERSON] помер. В управління спадковим майном ступила [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно якого померла все своє майно заповіла позивачці. Однак вона не взмозі оформити спадщину, оскільки провавстановлюючий документ втрачено. В судове засідання, позивач не зявилася, представник позивачки подала до суду письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі і просять його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не зявилася, подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю і проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ст.. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою сторін фіксування судового засідання не проводилося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з підстав викладених позивачами у позовній заяві. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів. Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. Станом на 01 липня 1990 року у вказаному будинковолодінні були зареєстровані та проживали - [PERSON] - голова двору, [PERSON]- дружина. Згідно заповіту від 26 червня 2000 року, [PERSON] все своє майно заповіла позивачці. Крім того, підставність позову підтверджується наступними матеріалами справи: довідкою Марківської сільської ради від 30.01.2014 року № 52; випискою ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»; копією технічного паспорта. Крім того, відповідач даний позов визнала повністю і проти його задоволення не заперечила, а тому беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що даний позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 328, 376, 392, 1234, 1222, 1268 ЦК України та

Outcome: approved