Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

ПАТ «Родовід Банк» 15.10.2013р. звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] та реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії. Пізніше, ухвалою судді Демидової С.А. від 04.12.2013р. до участі у розгляді у розгляді справи в якості 3-ї особи було залучено прокуратуру Жовтневого району м. Дніпропетровська з огляду на їх заяву про вступ у справу (а.с. № 140, 145 т. № 1). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2014р. в задоволені позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовлено (а.с. № 56-60 т. № 2). Ухвалою від 20.02.2014р. в рішенні суді виправлено описку (а.с. № 86 т. № 2). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2014р. залишено без змін (а.с. № 231-235 т. № 2 ). Ухвалою ВССУ від 22.10.2014р. були скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2014р. та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2014р. та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. № 32-34 т. № 3). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.11.2014р. справу прийнято до свого провадження (а.с. № 37 т. № 3). При новому розгляді справи, представник позивача [PERSON] (діє за дорученням від 02.02.2015р. а.с. № 104 т. № 3) в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.02.2008р. між ВАТ «Родовід Банк», найменування якого 17.06.2010р. на виконання вимог закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на ПАТ «Родовід Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 35.1 /11-266.08.1. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит на загальну суму 467\~270 доларів США зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобовязався повернути кредитні кошти не пізніше 31.01.2033р. (включно) та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, передбачених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань позичальника перед позивачем був договір іпотеки № 35.1/11-266.08.1 від 01.02.2008р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 1098. Предметом іпотеки є обєкт інвестування а саме: житлове приміщення, загальною площею 135,8 кв.м., за будівельним № 9.1.1 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр.К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі Інвестиційного договору № 83-СГР на придбання житлового приміщення укладеного між ТОВ «Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. та договору купівлі продажу облігацій укладеному між ТОВ «БГ Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р.; житлове приміщення, загальною площею 122,78 кв.м., за будівельним № 9.1.2 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр.К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі Інвестиційного договору № 83-СГР на придбання Житлового приміщення укладеного між ТОВ «Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. та договору № Б 26/08 купівлі продажу облігацій укладеному між ТОВ «БГ Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. На виконання п. 2.3.8 договору іпотеки після завершення будівництва та введення в експлуатацію обєкту будівництва між банком та іпотекодавцем було укладено договір іпотеки від 15.06.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 93 яким в іпотеку банку передано вже введену в експлуатацію квартиру № 16 на девятому поверсі двадцяти двох поверхового будинку загальною площею 119 кв. м., житловою площею 102,7 кв.м. за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса,б. 3. Житлове приміщення, загальною площею 135,8 кв.м. за будівельним № 9.1.1 згідно рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради від 12.12.2012р. було зареєстровано за № 17 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 3, однак [PERSON] для переукладання договору іпотеки не з,явився, документів щодо переоформлення квартири до банку не надав. Згодом позивачу стало відомо, що 17.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме квартири № 16 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса,б. 3 та квартири № 17 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 3. Позивач на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України вважав дані договори купівлі - продажу не законними, оскільки майно, яке продав відповідач було в іпотеці у банка, згоди на його відчуження банк не надавав, тому просив суд визнати договори купівлі продажу недійсними, зобовязати РС ДМУ скасувати державну реєстрацію на спірні квартири, накласти обтяження на кв. № 17 та зобовязати [PERSON] передати в іпотеку кв. № 17. Представник ПАТ «Родовід Банк» в ході судового розгляду справи просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (дії за дорученням від 23.01.2013р. а.с. № 105 т. № 3) в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що угоди купівлі-продажу вчинені з додержанням вимог законодавства. [PERSON] з моменту отримання кредиту 01.02.2008р. сплатив банку більше ніж 180 000 доларів США з 467\~270 доларів США, між тим з 2011 року відчув на собі вплив світової фінансової кризи 2008року. Прострочена заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором існує, між тим сума заборгованості спірна, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано, розгляд справи про стягнення цієї суми заборгованості триває. Крім того, представник зазначив, що [PERSON] на вимогу банку надав інше ліквідне майно у заставу. Відповідач [PERSON] також надав суду письмові пояснення 17.06.2015р. (а.с. № 114 т. № 3). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (діє за дорученням від 07.11.2013р. а.с. № 106 т. № 3) також заперечувала проти задоволення позовних вимог висунутих ПАТ «Родовід Банк», вважаючи [PERSON] добросовісним набувачем квартир за угодами купівлі-продажу. Представник відповідача - реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції - [PERSON] (діє за дорученням від 03.03.2015р. а.с. № 107 т. № 3) в судових засіданнях по справі в обґрунтування своєї незгоди з позовними вимогами зазначила що, реєстрація речових прав на спірне нерухоме майно за угодами від 17.09.2013р. повністю відповідала вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. Також цей представник надала письмові заперечення проти позову (а.с. № 186-189, 190 т. № 3). Представник 3-ї особи - прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] (діє за дорученням від 09.10.2014р. а.с. № 108 т. № 3) просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 3-тя особа - приватний нотаріус ДМНО [PERSON] - в останні три судові засідання по справі, призначені на 18.03.2015р., 27.04.2015р. та 03.06.2015р. не зявилася, повідомлена про розгляд справи належним чином, в справі є відповідні поштові повідомлення (а.с. № 78, 89, 103), про причини неявки суд не сповістила. Під час першого розгляду справи суддею Демидовою С.А. 26.12.2013р. [PERSON] надавала суду свої письмові пояснення (а.с. № 174-175 т. № 1), в яких пояснила, що при посвідченні договорів купівлі продажу квартири № 16 та квартири 17, нею було повністю додержано Порядок вчинення нотаріальних дій, в тому числі було перевірено відсутність заборони відчуження майна. За таких обставин, ухвалою суду від 03.06.2015р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати а.с. № 100, зв.стор. т. № 3) ухвалено про розгляд справи за відсутністю приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. При розгляді даної цивільної справи підлягають застосуванню норми наступних глав ЦК України: глави 16 «Правочини», глави 24 «Набуття права власності», глави 49 «Забезпечення виконання зобовязання», глави 52 «Поняття та умови договору» та глави 53 «Укладення, зміна та розірвання договору». Судом встановлено, що 01.02.2008р. між ВАТ «Родовід Банк», найменування якого 17.06.2010р. на виконання вимог закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на ПАТ «Родовід Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 35.1 /11-266.08.1. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит на загальну суму 467\~270 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредит не пізніше 31.01.2033р. та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, передбачених кредитним договором. Відповідно п. 1.3 кредитного договору процентна ставка встановлюється в розмірі 12 % річних (а.с. № 7-10 т. № 1). В забезпечення виконання зобовязань позичальника перед позивачем щодо сплати кредиту відсотків та інших платежів є договір іпотеки № 35.1/11-266.08.1 від 01.02.2008р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 1098, де предметом іпотеки виступає обєкт інвестування а саме: житлове приміщення, загальною площею 135,8 кв.м., за будівельним № 9.1.1 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр.К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі Інвестиційного договору № 83-СГР на придбання Житлового приміщення укладеного між ТОВ «Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. та договору купівлі продажу облігацій укладеному між ТОВ «БГ Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р.; житлове приміщення, загальною площею 122,78 кв.м., за будівельним № 9.1.2 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр. К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі Інвестиційного договору № 83-СГР на придбання житлового приміщення, укладеного між ТОВ «Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. та договору № Б 26/08 купівлі продажу облігацій укладеному між ТОВ «БГ Ратібор» та іпотекодавцем 14.01.2008р. (а.с. № 23-25 т. № 1). На виконання п. 2.3.8 договору іпотеки після завершення будівництва та введення в експлуатацію обєкту будівництва між банком та іпотекодавцем було укладено договір іпотеки від 15.06.2010р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 93, яким в іпотеку банку передано вже введену в експлуатацію квартиру № 16 на девятому поверсі двадцяти двох поверхового будинку загальною площею 119 кв. м., житловою площею 102,7 кв.м. за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 3 (а.с. № 26-28). Відповідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження обєктів нерухомого майна 15.06.2010р. зареєстровано обтяження [ADDRESS] (а.с.№ 31-32 т.№ 1). Відповідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження обєктів нерухомого майна 01.02.2008р. зареєстровано обтяження на житлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м., за будівельним № 9.1.1 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр. К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську та житлове приміщення, загальною площею122,78 кв.м., за будівельним № 9.1.2 на 9 поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово комерційного призначення та автопаркінгом по пр.К. Маркса вул. Сімферопольській у м. Дніпропетровську (а.с. № 33 т. № 1). Житлове приміщення, загальною площею 135,8 кв.м. за будівельним № 9.1.1 згідно рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради від 12.12.2012р. було зареєстровано за № 17 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, б. 3. 17.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі продажу нерухомого майна, а саме квартири № 16 за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 3 та квартири № 17 за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 3 (а.с. № 75, 77 т. № 1). У відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України, якщо зміст правочину суперечить Цивільному Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, він може бути визнаний судом недійсним. За положеннями ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ,4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно п.п. 2.1 та 2.4 розділу 2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р. при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за динними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При укладенні вказаних договорів нотаріус перевіряє відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Винятки з цього загального права встановлені цією ж статтею 9 Закону (спадкування, правонаступництво, виділення частки у спільному майні). Враховуючи те, що на момент укладення договорів купівлі продажу квартира № 16 та квартира № 17 по пр. К.Маркса в м. Дніпропетровську, належали на праві власності [PERSON], згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заборона на відчуження спірних квартир була відсутня, арешт не накладено, обтяження нерухомого майна іпотекою було відсутнє, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії. З матеріалів справи вбачається, що листом від 05.09.2013р. ПАТ «Родовід Банк» звернувся до РС ДМУЮ з проханням зняти заборону в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме на [ADDRESS], накладену на підставі іпотечного договору від 15.06.2010р. (а.с. № 150-154 т. № 2). Державним реєстратором прав на нерухоме майно було вирішено провести державну реєстрацію припинення обтяження на [ADDRESS] (а.с. № 13 т. № 2). Доказів на підтвердження того, що в Єдиному реєстрі заборони відчуження обєктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження [ADDRESS], матеріали справи не містять. Доводи представника позивача про те, що станом на липень 2015р. прокуратурою Дніпропетровської області проводиться перевірка за зверненням банку по факту того, що невстановлені особи організували надання у вересні 2013р. до РС ДМУЮ завідомо недостовірних відомостей від імені ПАТ «Родовід Банк» щодо надання згоди на зняття заборони та іпотеки на обєкти нерухомості (за вказаним фактом 02.04.2014р. було внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення а.с. № 139 т. № 3), суд не може покласти в основу висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки обвинувального вироку станом на 2015р. немає, навіть немає висновку почеркознавчої експертизи документів, по кримінальному провадженню тільки проводяться слідчі дії (а.с. № 140 т. № 3). Між тим, відповідно до частини пятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Відповідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2013р. право власності на кв. № 16 та кв. № 17, розташовані за адресою м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, б. 3 було зареєстровано за [PERSON] (а.с. № 76, 78 т. № 1). Так, моментом виникнення майнових прав є загальноприйнятий момент набуття права власності, визначений ст.328 ЦК України, на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Кожна із сторін договорів купівлі-продажу від 17.09.2013р. виконала свої зобовязання, а тому [PERSON] набув право власності на кв. № 16 та кв. № 17, які розташовані за адресою м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, б. 3. Отже, положення ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та відповідні роз,яснення п. 34 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відносно того, що окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотеко держателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя, не можуть розглядатися у відриві від положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, згідно якої добросовісність набувача презюмується. Так, ч. 5 ст. 12 ЦК України зазначає, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Щодо наявності заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 35.1 /11-266.08.1. від 01.02.2008р. Представником ПАТ «Родовід Банк» надані суду документи банку про наявність у [PERSON] станом на 09.06.2015р. заборгованості (поточної, простроченої за кредитом, за процентами а.с. № 116, 141-149 т. № 3). Між тим, як з,ясувалося, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2013р. про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором № 35.1 /11-266.08.1. від 01.02.2008р. скасовано 15.04.2015р., розгляд справи триває, отже сума заборгованості [PERSON] оскаржується, рішення суду, яке б набрало законної сили, про стягнення суми заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» за кредитним договором № 35.1 /11-266.08.1. від 01.02.2008р., немає (а.с. № 185 т. № 3). Крім того, суд при вирішення цього спору, поза увагою суду не може залишитися той факт, що за домовленістю між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] останній повинен був надати додаткову заставу, що [PERSON] і зробив 15.10.2009р., отже замість квартири № 17 по пр. К.Маркса, б. 3 банку було передано додаткову ліквідну заставу, а саме домоволодіння та земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 3 (а.с. № 117-119 т. № 3). Щодо зняття обтяження з квартири № 16 по пр. К.Маркса, б. 3 та заміни її рівноцінною ліквідною заставою, то банку було передано баштовий кран МК 110.087.2 вартістю 2\~932\~404грн., що в еквіваленті складає 580\~674 доларів США та 29.08.2008р. ще й депозит в сумі 75\~000 доларів США (а.с. № 123-125, 126, 134-135 т. № 3). Суд критично оцінює позицію ПАТ «Родовід Банк» відносно того, що банк, знаючи про прострочену заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 35.1 /11-266.08.1. від 01.02.2008р. принаймні з січня-лютого 2011р., не предявив позовних вимог про звернення стягнення на декілька ліквідних застав за цим кредитним договором (а.с. № 141-149 т. № 3). Підводячи підсумок вищезазначеному, судом також враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися\~\~на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно позивача, крім вказаних в договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, а позивач цього не довів, сторони самі погодилися на всі умови договорів і добровільно підписали їх, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії задоволенню не підлягають в повному обсязі. Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ПАТ «Родовід Банк», то відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України, скасуванню підлягають і заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2013р. про забезпечення позову, шляхом заборони [PERSON] провадити будь-які дії, спрямовані на відчуження квартир № 16 та № 17 в будинку № 3 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську та накладення арешту на квартири № 16 та № 17 в будинку № 3 по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську (а.с. № 25-27 т. № 2). Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що в задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі, суд вважає за можливе розподілити судові витрати наступним чином. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 114грн.70коп. за ставкою, встановленою для позовів немайнового характеру на 2013р. (а.с. № 2 тому № 1) та з огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, то даний судовий збір стягненню з відповідачів не підлягає. Враховуючи те, що позивачем було заявлено вимоги щодо визнання недійсним двох договорів купівлі-продажу, тобто дві самостійні вимоги немайнового характеру, а судовий збір сплачено лише за однією з вимог, то суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь держави судовий збір за ставкою, встановленою для позовів немайнового характеру на момент винесення рішення в розмірі 243грн.60коп. З огляду на те, що позовні вимоги п. 5-10 позовної заяви не є самостійними, а витікають з п. 3,4 позову, то необхідності стягнення судового збору за цими вимогами не має (п. 13 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р.). На підставі викладеного,

Outcome: approved