Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач 10 липня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки (а.с.1-6), в якому посилаючись на викладені обставини просить суд зобов`язати відповідача видати їй трудову книжку з вказаною в заяві про звільнення підставою звільнення - «ч. З ст. 38 КЗпП у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору»; зобов`язати відповідача виплатити їй весь існуючий борг по заробітній платі разом з компенсацією за втрати частини заробітної плати, у зв`язку з затримкою термінів її виплати відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», яка передбачена відповідно до ст. З Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати»; зобов`язати відповідача обчислити та виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 липня 2019 року по день набрання законної сили рішенням суду; зобов`язати відповідача обчислити та виплатити їй вихідну допомогу працівнику у розмірі тримісячного середнього заробітку з компенсацією відповідно до законодавства. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.14). Відповідач надав відзив на позов, в якому посилаючись на викладені обставини просить частково задовольнити вимоги [PERSON] в частині виплати заборгованості по заробітній платі в сумі 8\~451,36 грн., у задоволенні інших вимог позову просить відмовити (а.с.24-27). Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Із записів трудової книжки (а.с.42-43) [PERSON] , [INFO] вбачається, що на підставі наказу №174 від 23.12.2014 року вона прийнята на роботу до ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ» (яке перейменовано в ДП «Дніпровський електровозобудівний завод»), до адміністративно-господарського відділу на посаду прибиральниці. 01 липня 2019 року на підставі наказу №53 ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», [PERSON] звільнено за власним бажанням, згідно із ч.3 ст. 38 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці (а.с.32). Також, вбачається, що при звільненні із позивачем ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» не було проведено повний розрахунок із заробітної плати та не видано на руки трудову книжку. З наданої відповідачем довідки про доходи №458 від 16.09.2019 року вбачається, що станом на 16.09.2019 року заборгованість з виплати заробітної плати становить 8\~451,36 грн. (а.с.44). Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно. Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). У \~відповідності до\~ч.3\~ст.\~38\~КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З копії\~трудової книжки\~ [PERSON] \~вбачається,\~що відповідачем,\~відповідно до\~вимог Інструкції\~про порядок\~ведення трудових\~книжок працівників\~(затв. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93р. за N 58) зроблено відповідний запис про звільнення останньої із зазначенням підстави ч.3 ст. 38 КЗпП України, а тому вимоги позову в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку з вказаною в заяві про звільнення підставою, - задоволенню не підлягають. Згідно із ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст..117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України\~«Про плату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету\~міністрів України\~від 08\~лютого 1995\~№ 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з\~пунктом 8\~розділу IV\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати нарахування\~виплат,\~що обчислюються\~із середньої\~заробітної плати\~за останні\~два місяці\~роботи,\~провадяться шляхом\~множення середньоденного\~(годинного)\~заробітку на\~число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Відповідно до довідки ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» №458 від 16.09.2019р., заборгованість підприємства перед позивачем по виплаті заробітної плати станом на 16.09.2019 р. становить 12\~511,10 грн. (а.с.44. Оскільки, звільнення [PERSON] відбулося 01 липня 2019 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме: за травень та червень 2019 року, яка складає 1\~151,17 грн. як то зазначено в довідці № 459 від 16.09.2019 року (а.с.45), з урахуванням якої середньоденна заробітна плата становить 95,93 грн. Період затримки розрахунку при звільненні складає 75 робочих днів. Середньомісячний заробіток позивача виходячи з викладеного складає 95,93 грн. * 75 днів = 7\~194,75 грн., у зв`язку із чим, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.07.2019 року. (наступний за днем звільнення) по дату ухвалення рішення. Крім того, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. У статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. У статтях 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться), відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001року №159 (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №\~363/1606/17 (провадження №61-14468ск18). Отже, суд приходить до висновку, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку, а тому такі позовні вимоги в даній справі є безпідставними. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із положеннями ст. 44 Кодексу законів про працю України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Із наданої відповідачем довідки про доходи встановлено, що середній заробіток позивача за період з лютого 2018 року по липень 2019 року становить 1\~042,60 грн. (12\~511,10 грн. нарахована з/п ? 12 міс. =1042,60 грн.), а отже сума вихідної допомоги позивача у розмірі тримісячного середнього заробітку складає 3\~127,80 грн. (1042,60 грн.*3=3\~127,80 грн.), яка підлягає стягненню із відповідача на користь [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд приймає до уваги, що відповідачем не спростовувалися надані позивачем докази на підтвердження розміру не нарахованої та не виплаченої суми вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації у звзяку4 із затримкою виплати заробітної плати, а отже, при розрахунку суми заборгованості суд керується доказами наданими учасниками справи, які містять інформацію щодо предмета спору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача грошові кошти в загальній сумі 18 773,91 грн., з якої: заборгованість по заробітній платі в сумі 8 451,36 грн. (вісім тисяч чотириста п`ятдесят одна грн. 36 коп.); середній заробіток за весь час затримки в сумі 7 194,75 грн. (сім тисяч сто дев`яносто чотири грн. 75 коп.); вихідна допомога в сумі 3 127,80 грн. (три тисячі сто двадцять сім грн.. 80 коп.). Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, інші учасники справи судових витрат не зазнали, у зв`язку із чим, судові витрати покласти на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial