Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 98,40 квадратних метрів, житловою площею 56,00 квадратних метрів, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить відповідачу на праві приватної власності в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКAWGA00000042 від 15.02.2006 року в розмірі 139545,88 доларів США. Свої вимоги мотивує тим, що 15.02.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МКAWGA00000042, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 25000,00 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 1024,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.02.2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15.02.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є належний останньому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Банк свої зобов'язання за договором виконав повністю, надавши у розпорядження [PERSON] суму кредитних коштів визначену договором. Однак [PERSON] не виконав належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 04.12.2013 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 139545,88 доларів США, з яких 24800,77 доларів США - заборгованість по кредиту, 52228,90 доларів США - проценти, 400,00 доларів США - комісія, 62116,21 доларів США - пеня, що становить 1114971,58 грн., які позивач просить стягнути шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Також, позивач просить виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, вказав, що позов пред'явлений після спливу позовної давності, тому як із позовом позивач звернувся у грудні 2013 року, тобто після спливу 3 років 10 місяців з моменту закінчення терміну основного зобов'язання та подав відповідну заяву про застосування позовної давності. Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися за невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору № МКAWGA00000042, укладеного 15.02.2006 року, [PERSON] отримав кредит в розмірі 25000,00 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 1024,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.02.2010 року. Взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № МКAWGA00000042 від 15.02.2006 року [PERSON] не виконав, у зв'язку з чим станом на 04.12.2013 року виникла заборгованість в розмірі 139545,88 доларів США, з яких 24800,77 доларів США - заборгованість по кредиту, 52228,90 доларів США - проценти, 400,00 доларів США - комісія, 62116,21 доларів США - пеня. Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом на 04.12.2013 року. Вказані розрахунки складені відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. У забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 15.02.2006 року, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно - будинок загальною площею 98,40 квадратних метрів, житловою площею 56,00 квадратних метрів, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить відповідачу на праві приватної власності. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностроння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 3гідно з ч. 1 ст. 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору позивач листом № 30.1.0.0/2-700 від 16.10.2013 року повідомив [PERSON] та [PERSON] про необхідність повернення йому суми заборгованості за кредитним договором, що на той момент становила 134162,50 доларів США, та повідомив відповідачів про можливість у разі непогашення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у визначений строк, початку процедури звернення стягнення на заставлене майно й звернення до суду за захистом порушених прав кредитора. Вказана вимога не була виконана й заборгованість за кредитним договором не погашена. Статтею 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та договором іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (застереженням в іпотечному договорі). Таким чином, цивільним законодавством України та умовами договору обумовлено, що вибір у даному випадку одного із кількох можливих способів захисту цивільного права залежить від волевиявлення іпотекодержателя. Згідно з ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Як вбачається із матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання перед позичальником та відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмово повідомив відповідача про стан погашення заборгованості відповідно до умов договору іпотеки про, що [PERSON] та [PERSON] було направлено письмову вимогу про виконання порушеного зобов'язання та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, однак вказана вимога залишилася без реагування, тому позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є підставними і такими, що підлягають до задоволення. В той же час судом не встановлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача щодо позовних вимог. Як вказує на те представник відповідача, з позовом банк звернувся у грудні 2013 року, тобто після спливу 3 років 10 місяців з моменту закінчення терміну основного зобов'язання. Відповідно до ч. 5 ст. 3 закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Така ж норма закріплена в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. В договорі іпотеки передбачено, що термін дії договору - до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором. Одночасно з приводу цього слід зауважити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). При цьому сама по собі умова договору іпотеки про дію іпотеки до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором не може розглядатися як встановлення строку дії іпотеки, так як це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Як уже зазначалося вище, відповідно до п. 1.1. кредитного договору № МКAWGA00000042 від 15.02.2006 року, кінцевим терміном повернення кредиту визначено до 12.02.2010 року включно, тому саме 12.02.2010 року слід розглядати як термін дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. До того ж, перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. В той же час, ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається з розрахунку заборгованості та наданої представником позивача квитанції № D1129SLKGH від 29.11.2013 року, останні платежі зі сплати заборгованості за кредитним договором було здійснено 29.11.2013 року та 19.12.2013 року. Відповідно до квитанції № D1129SLKGH від 29.11.2013 року, кошти були зараховані на р/р 29090053946227, який згідно з п. 1.2. кредитного договору, відкритий банком для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості. Із врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що боржником вчинено дії по відношенню до кредитора, які свідчать про визнання особою свого боргу, а тому є всі підстави вважати, що перебіг позовної давності перерваний та відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України починається заново, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Частиною 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своєму листі від 07.10.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин», роз'яснює: Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону N 898-IV передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону N 898-IV. Таким чином, Закон N 898-IV містить в собі суперечливі позиції щодо процедури проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Виходячи із аналізу наведених правових норм закону, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону N 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для звернення до суду за захистом. Таким чином, вимоги позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - є підставними, документально підтвердженими та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Щодо вимоги позову про виселення осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, що є предметом договору іпотеки, то суд вважає їх безпідставними, а тому в цій частині позову слід відмовити. Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3441,00 грн. судових витрат .

Outcome: partial