Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк», звернувшись із цим позовом до суду, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 30 червня 2006 р. в сумі 25 730 гривень 39 коп., та судовий збір в сумі 257 гривень 30 коп.. Також позивач просив розглядати справу за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі і проти винесення заочного рішення не заперечував. На обґрунтування вимог вказував у позові, що відповідно до укладеного договору б/н від 30 червня 2006 р. між ним та відповідачем був укладений договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 1000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надавав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов та правил надання банківських послуг, на яких надавався кредит, в наслідок чого станом на 30 квітня 2014 р. виникла заборгованість в сумі 25 730 гривень 39 коп.. Відповідач позов не визнав просив суд відмовити у задоволенні вимог через закінчення строку позовної давності на звернення до суду. Пояснив суду, що дійсно отримав кредит у сумі 1 000 гривень згідно договору б/н від 30 червня 2006 р.. Протягом часу до лютого 2009 р. він сплачував гроші та повністю виконував свої зобов'язання по договору. Однак, у лютому 2009 р. він був затриманий, а у подальшому засуджений за вчинення злочину з реальним відбуттям призначеного покарання. Далі, після звільнення у червня 2010 р., було важко знайти роботу і він також оплат по договору не проводив, тому у нього і виникла заборгованість по виконанню своїх зобов'язань. У зв'язку з тим, що після припинення ним оплат по кредитному договору у лютому 2009 р. на час звернення позивачем до суду 12 червня 2014 р. сплинуло більше п'яти років, він просив врахувати, що банк втратив своє право на звернення до суду із позовом до нього, та застосувати положення цивільного законодавства про позовну давність. У судовому засіданні було встановлено. 30 червня 2006 р. був укладений договір б/н між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є позивач по справі та [PERSON]. По умовам укладеного договору відповідач отримав кредит в сумі 1 000 гривень. Згідно п.6.5 умов та правил надання банківських послуг відповідач, як позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п.6.6 умов та правил надання банківських послуг відповідач, як позичальник, у разі невиконання зобов'язань за договором, зобов'язаний на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі з простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Згідно п.8.6 умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених ним договором більш ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Станом на 30 квітня 2014 р. за відповідачем рахується заборгованість в сумі 25 730 гривень 39 коп.. 22 лютого 2009 р. позивач був затриманий, а 21 червня 2010 р. засуджений до реального відбуття покарання на підставі вироку Вознесенського р/с Миколаївської області за ч.5 ст.185, ст.69 КК України до 1 року 5-ти місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Був звільнений 22 липня 2010 р. після відбуття призначеного покарання. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, на підставі наданих доказів та доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України позикодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Однак, згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність у один рік. Як встановлено у судовому засіданні 22 лютого 2009 р. відповідач був затриманий, а у подальшому 21 червня 2010 р. засуджений, за вироком суду, в наслідок чого можливості здійснювати оплати по своїм зобов'язанням, по договору від 30 червня 2006 р. не мав. Також, як свідчить з наданого банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 30 червня 2006 р. з лютого 2009 р. за відповідачем будь які оплати припинені. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу яка його порушила. За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на 01 березня 2009 р., тобто через місяць після припинення відповідачем оплат по кредитному договору, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань по кредитному договору. Суд вважає, що дату 01 березня 2009 р. можливо визнати як дату, коли банк дізнався про порушення своїх прав відповідачем, у зв'язку з невиконанням останнім своїх обов'язків, тобто початком перебігу строку позовної давності. Згідно положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.2 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином станом на 01 червня 2010 р. (з урахуванням положень п.8.6 про умови та правила надання банківських послуг) спливає строк позовної давності на пред'явлення банком до відповідача вимог щодо неустойки, а 01 березня 2012 р. спливає загальний строк позовної давності на пред'явлення вимог до відповідача по своїм зобов'язанням по договору від 30 червня 2006 р.. Реорганізація ВАТ КБ «Приватбанк» у Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до положень ст.262 ЦК України не є підставою для зміни порядку обчислення та перебігу позовної давності. Підстав для зупинення перебігу позовної давності, перериванню перебігу позовної давності або поважності причин порушення позовної давності відповідно до положень ст.ст. 263, 264, ч.5 ст.267 ЦК України судом не встановлено. Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмовлення у позові. З огляду на наведене суд вважає, що підстав для задоволення поданого позову не має.

Outcome: dismissed