Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 33562,17 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає що 26.04.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не сплатила своєчасно Банку кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що відображені у Розрахунку заборгованості за договором. [PERSON] зобовязання за договором не виконала. У звязку із зазначеними порушеннями, станом на 31.08.2017 року існує заборгованість по кредитному договору в розмірі 33562,17 грн., яка складається з наступного: 1) 314,27 грн. заборгованість за кредитом; 2) 26753,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3) 4420,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 4) 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 5) 1574,39 грн. штраф (процентна складова). Відповідач на даний час ухиляється від виконання зобовязань за кредитним договором, заборгованість не погашає. В судове засідання представник позивача не зявився, однак подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання прибула, пояснила, що змінила прізвище на «Шандра», на підтвердження надала суду копію свідоцтва про шлюб серії І-ФМ № 104879 від 13.07.2013 р. Проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на необґрунтованість розрахунку розміру заборгованості за відсотками та пенею. Крім того, просила застосувати позовну давність. Подала відзив на позовну заяву, в якому посилалась на те, що не підписувала [PERSON] та правила надання банківських послуг та не була з ними ознайомлена. Відзив також містить заперечення проти наданого банком розрахунку заборгованості. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або\~\~інша\~\~фінансова\~\~установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 26.04.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов кредитного договору позивач свої зобовязання виконав, а саме надав відповідачу кредит у визначеному розмірі, а [PERSON] в свою чергу, своїх зобовязань не виконала. Відповідач була ознайомлений з Анкетою-Заявою про приєднання до [PERSON] і Правил надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача. Таким чином, в порушення умов Кредитного договору, відповідач своїх договірних зобов'язань не виконувала, у зв'язку з чим, станом на 31.08.2017 року існує заборгованість по кредитному договору. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача становить 33562,17 грн., яка складається з наступного: 1) 314,27 грн. заборгованість за кредитом; 2) 26753,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3) 4420,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 4) 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 5) 1574,39 грн. штраф (процентна складова). З розрахунку вбачається, що заборгованість за тілом кредиту складає 314,27 грн., а розмір заборгованості за відсотками позивачем визначено в сумі 26753,51 грн., що не відповідає загальновідомій формулі визначення річних процентів. Шляхом застосування визначеної у розрахунку позивача відсоткової ставки до суми заборгованості за тілом кредиту, суд визначив заборгованість за відсотками на 31.08.2017 року (кінцева дата розрахунку) в сумі 704,70 грн. Розрахунок заборгованості з інших складових платежів за кредитом відповідає умовам договору. Пеня та штраф згідно ст. 549 ЦК України є різновидами неустойки за порушення цивільного зобовязання. Одночасне стягнення пені та штрафу суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення зобовязання. Як зазначено вище, розрахунок містить три окремих види неустойки: 1) 4420,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 2) 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3) 1574,39 грн. штраф (процентна складова). При цьому неможливо виділити частку пені та комісії з суми 4420,00 грн. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем не надано доказів, які б обґрунтовували розмір збитків. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. З відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути заборгованість в сумі 5438,97 грн., що складається з наступного: 1) 314,27 грн. заборгованість за кредитом; 2) 704,70 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3) 4420,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє. Щодо посилання відповідача на недійсність умов договору, використаних банком, суд зазначає наступне. На підтвердження факту укладання договору позивачем надано копію анкети-заяви від 26.04.2010 року про приєднання до [PERSON] та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, яка заповнена на імя відповідача та містить її підпис (а.с. 7) Суду також надано витяг з [PERSON] і правил надання банківських послуг від 06.03.2010 р., які містять права та обовязки сторін кредитного договору (а.с. 9-32). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Разом з тим, позичальник має право оскаржити умови договору приєднання в судовому порядку. Будь-яких судових рішень щодо недійсності кредитного договору або окремих його умов, суду надано не було. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суду не надано доказів на підтвердження того, що підписанням анкети-заяви від 26.04.2010 року позичальник засвідчила факт ознайомлення з іншими Умовами та правилами надання банківських послуг, ніж ті, що були затверджені позивачем 06.03.2010 р. та додані до позовної заяви. Єдиним достовірним доказом розбіжності тексту первинно запропонованих та використаних у подальшому банком умов, може бути примірник іншого тексту, з яким ознайомлювалась відповідач. Підпис позичальника у заяві від 26.04.2010 року спростовує твердження відповідача про те, що вона взагалі не була ознайомлена з умовами кредитування. На момент укладання договору відповідач була повнолітня та дієздатна особа. Отже має нести відповідальність за наслідки своїх дій. У випадку нехтування своїм правом на ознайомлення з умовами договору та свідомого підтвердження власним підписом недостовірної інформації про таке ознайомлення, відповідач має нести ризик усіх негативних наслідків, повязаних з погодженням умов, запропонованих іншою стороною договору. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитом відповідач здійснила 03.02.2015 року. Позовна заява надійшла до суду 21.12.2017 року в межах загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони та якщо він підписаний його сторонами (ст. 207 ЦК України). Пунктом 1.1.7.31 поданих позивачем [PERSON] і правил надання банківських послуг встановлено позовну давність 50 років (а.с. 22). За таких обставин, відсутні підстави для застосування загальної позовної давності за заявою відповідача. Крім того, суд зазначає, що розрахунок заборгованості містить інформацію про те, що останній платіж на погашення кредиту відповідач здійснила 03.02.2015 року. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, оскільки після переривання позовної давності 03.0.2.2015 року банк звернувся до суду 21.12.2017 року, слід дійти висновку про те, що в даній справі позивачем не пропущено навіть загальний трирічний строк позовної давності, на який посилається відповідач. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 259,29 грн.

Outcome: partial