Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач 06 серпня 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй належить домоволодіння [ADDRESS]. Домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] Відповідач самочинно без отримання будь-яких дозвільних документів здійснила самовільне переобладнання, внаслідок якого порушується право власності позивача та спричинюється матеріальна шкода. Позивач просила суд зобов'язати [PERSON] демонтувати самовільно збудовану реконструкцію будівель кімнати літ. «Е» та літньої кухні літ. «З» домоволодіння по [ADDRESS], здійснену шляхом будівництва будівлі прибудови впритул до будівлі прибудови житлової-І поверх літ. «А1-2» домоволодіння по [ADDRESS] стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 24000 грн. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування домоволодіння від 19 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3899 (а.с. 9). Домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гуніним А.В. за реєстровим № 2-5567, та договору дарування від 18 березня 1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. за реєстровим № 1-1071 (а.с. 131, 134-135). В акті перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт від 03 січня 2012 року, складеному головним державним інспектором Дніпропетровського відділу контролю та державного нагляду Вергуновим Ю.В., встановлено, що за адресою: [ADDRESS] будівельні роботи не ведуться, на об'єкті виконані будівельні роботи до прибудови літньої кухні впритул до будинку [PERSON] Роботи виконані з порушенням п. 3.25* ДБН 360-92, а саме: не витримана відстань до будівлі, розташованої поруч, чим створені незручності при обслуговуванні житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Детальну перевірку провести не вдалось через відсутність [PERSON] на об'єкті під час перевірки (а.с. 23). У технічному паспорті, виготовленому ФОП [PERSON] станом на 05 квітня 2013 року, відсутні дані щодо наявності самочинного будівництва у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27-31). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України) та те, що ч. 1 ст. 376 ЦК України передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво або за її рахунок. На підставі ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів, які підтвердили б наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою позивачу матеріальною шкодою. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнена, її позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed