Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 27785,68грн., з яких: 5259,15грн. заборгованість за кредитом; 20727,21грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 500грн. штраф (фіксована частина); 1299,32грн. штраф (процентна складова), посилаючись на те, що 24.05.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк на підставі Статуту та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 6000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобовязання не виконує, у звязку з чим представник позивача просить суд позов задовольнити, стягнути із боржника заборгованість по кредиту. Представник позивача ПАТ КБ ПриватБанк у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримують. Відповідач у судове засідання не зявився, проте забезпечив явку представника, котрий проти задоволення позов заперечив у звязку з пропуском позивачем строку давності на звернення до суду з вимогами про повернення коштів; також представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами тієї обставинами, що наявні у справі «Условия и правила предоставления банковских услуг», «Тарифы и порядок погашения по Кредиту» є саме частиною договору кредиту, оскільки на них відсутній підпис відповідача і дані документи складені іноземною (російською) мовою, котрою відповідач не володіє. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що 24.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк на підставі Статуту та відповідачем [PERSON] укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, і Тарифами складає між ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем договір про надання банківських послуг. Відповідно до змісту заяви від 24.05.2006 року [PERSON] надані грошові кошти в сумі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов цієї ж заяви від 24.05.2006 року, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поверненню кредиту у звязку з чим станом на 31.01.2013 року виникла заборгованість по кредиту перед ПАТ КБ «ПриватБанк», і банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитного боргу, розмір якого складає 27785,68грн., з яких: 5259,15грн. заборгованість за кредитом; 20727,21грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 500грн. штраф (фіксована частина); 1299,32грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо за договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагає сплатити йому по кредитному договору від 24.05.2006 року заборгованість на загальну суму 27785,68грн. З приводу заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зауважує, наступне. Із штампа на примірнику позову вбачається, що банком заявлено вимогу про стягнення суми боргу з [PERSON] 19.02.2013 року Верховний Суд України у справах №6-14цс14 від 19 березня 2014 року та № 6-61цс14 від 18 червня 2014 року висловив правовий висновок щодо застосування строку позовної давності за договором кредиту, яким сплата платежів здійснюється помісячно частинами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Кінцевого строку дії договору кредиту, згідно змісту заяви позичальника від 24.05.2006 року, не вбачається, лише в тексті заяви зазначено про відповідність строку дії договору кредиту строку дії кредитної картки, стосовно строку дії якої позивачем не надано жодної належної та допустимої інформації тобто наданими позивачем доказами кінцевого строку виконання зобовязання відповідачем не визначено. Разом з тим, із змісту заяви позичальника вбачається його обовязок повертати позику щомісячними платежами, тобто частинами. Як установлено судом з наданого позивачем [PERSON] заборгованості за договором кредиту від 24.05.2006 року, останній періодичний платіж [PERSON] було здійснено у вересні 2007 року, проте ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише в лютому 2013 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, що за правилами Цивільного Кодексу України є самостійною підставою відмови в задоволенні позову суми позики та нарахованих процентів. Що ж до посилання сторони відповідача на недоведеність позивачем наявних у справі «Условий и правил предоставления банковских услуг» (арк.. справи 7-11) , «Тарифов и порядка погашения по Кредиту» (арк. справи 22) , як складової договору приєднання, з якими за твердженням сторони позивача, був обізнаний відповідач, суд наголошує таке. Згідно ст.. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно актів цивільного законодавства. За правилами ст.. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Із змісту наявної в матеріалах заяви від 24.05.2006 року, підписаної [PERSON], вбачається, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, і Тарифами складає між ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем договір про надання банківських послуг. Окрім того, за правилами частини першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року зробив правовий висновок про необхідність доведення позивачем факту, що саме наявні у справі Умови кредитування були відомі позичальнику (відповідачу), шляхом скріплення умов підписом позичальника . У звязку з чим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати необґрунтованими, і такі Умови не можна вважати частиною укладеного між сторонами договору. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину, не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні спору. Разом з тим самих Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою, і Тарифів, позивачем суду не надано, натомість до вищезазначеної заяви Позивачем додано «Условия и правила предоставления банковских услуг» як і «Тарифы и порядок погашения по Кредиту» ( узагалі скріплені штампом Публічного товариства КБ «ПриватБанк», хоча станом на 2006 рік позивач перебував в організаційно правовій формі Закритого товариства) котрі складені іноземною (російською) мовою, за відсутності доказів обізнаності із змістом даного документу позивачем, як і його обізнаності у знанні іноземної мови, з метою достеменного усвідомлення суті «Условий и правил предоставления банковских услуг», «Тарифов и порядка погашения по кредиту». А тому системний аналіз доказів у їх сукупності дозволяє суду зробити висновок про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами тієї обставини, що додані Банком «Условия и правила предоставления банковских услуг», «Тарифы и порядок погашения по кредиту», є саме тими Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, і Тарифами, із змістом яких був обізнаний позивач при укладанні договору приєднання та погодився з цими умовами. Таким чином позивачем не доведено підставності нарахування відповідачу 500грн. штрафу (фіксована частина); 1299,32грн. штрафу (процентна складова). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed