Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

підтримуючи заявлені вимоги в судовому засіданні, позивач посилається на те, що згідно записів в трудовій книжці він працював лікарем-стоматологом по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки. Наказом головного лікаря Коломийської ЦРЛ № 8-к від 20.01.2017 року його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників. Вважає звільнення незаконним, оскільки на момент винесення наказу про звільнення перебував на лікарняному. На підставі наведеного просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі з дня звільнення та стягнути з Коломийської ЦРЛ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і на користь держави судовий збір. Представник відповідача в судове засідання не зявився повторно. Подали письмове заперечення, згідно якого проти позовних вимог заперечили та вказали, що наказ про звільнення [PERSON] було винесено на законних підставах у звязку з тим, що протягом 2016 року згідно із затвердженими заходами щодо економії бюджетних коштів у Коломийські ЦРЛ проводилося скорочення. Крім того, позивач не повідомив про те, що він перебуває на лікарняному, а тому просить в задовленні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що Наказом головного лікаря Коломийської центральної районної лікарні № 8-к від 20 січня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи з посади лікаря-стоматолога по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників. Наведене стверджується копією Наказу № 8-к від 20.01.2017 року (а.с. 4). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізаці, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, якщо це не пов»язано з повною ліквідацією підприємства, установи, організації. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] перебував на лікарняному в період з 05.12.2016 року по 09.12.2016 року, з 10.12.2016 року по 14.12.2016 року, з 15.12.2016 року по 21.12.2016 року, з 22.12.2016 року по 27.12.2016 року, з 28.12.2016 року по 03.01.2017 року, з 04.01.2017 року по 13.01.2017 року та з 14.01.2017 року по 20.01.2017 року включно. Наведене стверджується копіями листків непрацездатності серії АДД № 492703 та серії АД № 499177 (а.с.5-7). Згідно п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров»я України від 09 квітня 2008 року № 189 непрацездатність - це стан здоров»я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров»я. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності, яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. У відповідності до пп. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров»я України від 13.11.2001 року № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Як вбачається з листка непрацездатності серії АД № 499177 від 27.12.2016 року [PERSON] 20 січня 2017 року був відсутній на робочому місці з поважних причин, а приступити до роботи йому рекомендовано 21 січня 2017 року. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] на законних підставах був звільнений від виконання своїх обов»язків на вказаний період тимчасової непрацездатності, підтвердженої листком непрацездатності. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В звязку з цим суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснене з грубим порушенням адміністрацією Коломийської ЦРЛ вимог трудового законодавства, а тому він підлягає поновленню на попередній посаді. Суд відхиляє заперечення відповідача, оскільки суд вважає, що звільнення в період непрацездатності не допускається, незалежно від підстав звільнення, а також не залежать від повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність. Однак, стосовно дати поновлення на посаді, то суд зазначає, що оскільки 20 січня 2017 року позивач перебував на лікарняному, а стати до роботи йому рекомендовано 21 січня 2017 року, то саме з цієї дати його слід поновити. Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.235 вказаного Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. В звязку з поновленням позивача на вказаній посаді на його користь підлягають стягненню з відповідача суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 21.01.2017 року по день вирішення даної справи, які слід вирахувати,

Outcome: partial