Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Із позову вбачається, що 25.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (надалі - відповідач-1) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11339865000. Згідно з вимогами ЗУ «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу-1 кредит в іноземній валюті в сумі 27 890,00 доларів США, а відповідач-1 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 30 квітня 2018 року, згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 13,5% річних. Погашення кредиту повинно відбуватися шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 335,00 доларів США, 25-го числа кожного місяця. 27.05.2008 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, щодо збільшення суми кредиту за кредитним договором, видачу нових траншів в гривні, відповідно до якої позивач надав відповідачу-1 кредит у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії у валютах, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 430 917,98 грн. Кредитування відповідача-1 здійснювалось шляхом надання окремих частин кредитних коштів в національній валюті в межах ліміту кредитної лінії. На дату укладання додаткової угоди відповідачу-1 надався транш в національній валюті в розмірі 215 458,99 грн., в межах ліміту кредитної лінії. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача-1 за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] (надалі відповідач-2) було укладено договір поруки № 200782 від 25.04.2008 року. 25.05.2011 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до якої відповідач-2 надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання. Відповідно до договору поруки відповідач-2 зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання відповідачем-1 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність відповідача-1 та відповідача-2 є солідарною. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Всупереч умов кредитного договору відповідач-1 не здійснює платежів для погашення суми заборгованості, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги. Таким чином станом на 25.04.2014 року за відповідача-1 наявна заборгованість в сумі 271 719,80 грн., яка складається з: 211 382,38 грн. - кредитна заборгованість; 55 208,63 грн. - заборгованість по процентам; 425,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4 702,85 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість в сумі 271 719,80 грн., а також понесені позивачем судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надав заяву до суду з проханням справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач -1 [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заперечення до позовної заяви суду не надав. Відповідач - 2 [PERSON] у судове засідання не з'явився, його представник у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково в частині стягнення заборгованості по кредитному договору з відповідача - 1, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача - 2 не визнав з наступних підстав. За розрахунком заборгованості за кредитним договором № 11339865000 від 25.04.2008 року та додаткової угоди до нього № 1 від 27.05.2011 року станом на 25.04.2014 року прострочена заборгованість за кредитом виникла 25.10.2012 року. Останній платіж боржником було здійснено 25.09.2012 року. Строк виконання основного зобов'язання згідно розрахунку заборгованості настав 5.10.2012 року. Як слідство відповідно до п. 4 ст. 559 ЦК України 25.04.2013 року закінчився і термін пред'явлення вимоги до поручителя, тобто порука припинилася, а вимогу позивачем було пред'явлено лише через близько 11 місяців після припинення, а саме: 21.03.2014 року. Також позивачем не надано ніяких доказів письмової згоди дружини Відповідача - 2 до укладання договору поруки № 200782 від 25.04.2008 року та додаткової угоди № 1 від 27.05.2011 року до договору поруки. Отже, при укладанні цих договорів позивач порушив вимоги ч. 1 п. 3 ст. 65 СК України. Тобто з порушенням цієї вимоги витікають наслідки нікчемності правочину, передбаченими ст. 547 ЦК України стосовно форми правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, згідно якого правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Тому у задоволенні вимог відносно Відповідача -2 [PERSON] просив відмовити. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ч. 2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредиторок як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між позивачем та Відповідачем - 1 по справі укладений кредитний договір № 11339865000, згідно якого позивач надав кредит Відповідачу - 1 в сумі 27 890,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення ануїтетних платежів, з кінцевим терміном повернення не пізніше 25.04.2029 р. (а.с. 4-12). Згідно додаткової угоди № 1 від 27 травня 2011 року до договору про надання споживчого кредиту № 11339865000 від 25 квітня 2008 року позивач надав відповідачу-1 кредит у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 430 917,98 грн. На дату укладання додаткової угоди відповідачу-1 надався транш в національній валюті в розмірі 215 458,99 грн., в межах ліміту кредитної лінії. (13-16) Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав кредит відповідачу-1 в сумі 27 890,00 доларів США. Відповідно до договору поруки від 25.04.2008 року № 200782 відповідач- 2 зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання відповідачем-1 зобов'язань за кредитним договором перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11339865000 від 25.04.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. (а.с. 17-18). Згідно п. 1.2 договору поруки від 25.04.2008 року № 200782 термін виконання основного зобов'язання 25.04.2029 року, якщо згідно умов Основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання. Згідно додаткової угоди №1 від 27.05.2011 року до договору поруки № 200782 від 25.04.2008 року відповідач-2 надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання, а саме: сума кредитного договору становить 430 917,98 грн. Сума траншу отриманого в гривнях, становить 215 458,99 грн. За користування кредитними коштами у встановлені кредитним договором терміни встановлюється процентна ставка у розмірі: з 27.05.2011 року - 13,5%, з 27.05.2012 року - 15,5%, якщо інша процентна ставка не буде встановлена згідно умов кредитного договору. (а.с. 19). Розділом 12 кредитного договору передбачено право банку щодо дострокового повернення кредитних коштів, в разі порушення позичальником термінів погашення кредиту. Згідно вимоги дострокового повернення кредиту відповідач-1 та відповідач-2 попереджалися про наявну заборгованість та необхідність її термінового погашення. (а. с. 26-27). Згідно з п. 8.1 Кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та / або процентів за кредит, та/або комісій, Відповідач - 1 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Судом встановлено, що у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору та договору поруки заборгованість відповідачів, відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту, станом на 25.04.2014 року за відповідачем-1 наявна заборгованість по кредитному договору в сумі 271 719,80 грн., яка складається з: 211 382,38 грн. - кредитна заборгованість; 55 208,63 грн. - заборгованість по процентам; 425,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4 702,85 грн. - пеня за прострочення сплати процентів (а.с. 31-39). Суд не бере до уваги доводи представника Відповідача - 2 стосовно порушення позивачем вимог ст. 65 СК України, а саме: не отримання письмової згоди дружини відповідача - 2 на укладання договору поруки, внаслідок чого випливають наслідки нікчемності правочину, з наступних підстав. Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, а статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 65, 67 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своїх частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 25 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення статті 65 СК України щодо розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається передкредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане боржником. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за цим договором. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому застосування ст. 65 СК України до цих правовідносин, згідно з якою згода подружжя вимагається в разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є безпідставними. Суд також не бере до уваги доводи представника Відповідача - 2 відносно того, що відповідно до п. 4 ст. 559 ЦК України 25.04.2013 року закінчився термін пред'явлення вимоги до поручителя, тобто порука припинилася з наступних підстав. 25.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], у забезпечення усіх грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, було укладено договір поруки № 200782, за яким поручитель поручався за виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором. 27.05.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 від 27.05.2011 року до договору поруки № 200782 від 25.04.2008 року [PERSON] не виконував свої зобов'язання належним чином і станом на 25.04.2014 року за відповідачем-1 наявна заборгованість по кредитному договору в сумі 271 719,80 грн., яка складається з: 211 382,38 грн. - кредитна заборгованість; 55 208,63 грн. - заборгованість по процентам; 425,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4 702,85 грн. - пеня за прострочення сплати процентів (а.с. 31-39). У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором банком 27 березня 2013 року на адресу [PERSON] було направлено лист - претензія від 21.03.2014 року з вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості (а.с. 27-30). Відповідно до ч. 1 ст. 553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Із договору поруки від 25 квітня 2008 року та додаткової угоди № 1 від 27.05.2011 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про те, що договір поруки діє до повного припинення боржниками всіх зобов'язань за основним договором, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому, у цьому випадку, підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, Тобто, з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Зі змісту договору поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно з вимогами вказаних вище норм матеріального права, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред'явить вимоги до поручителя. Матеріалами справи підтверджується, що 27 березня 2014 року банком направлено на адресу [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом. Згідно п. 2.2 договору поруки, з умовами якого був ознайомлений поручитель [PERSON], у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). З огляду на викладене, у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право пред'явлення вимоги до поручителя [PERSON], у зв'язку з порушенням зобов'язань боржником [PERSON] щодо сплати заборгованості за кредитним договором, починаючи з 10 квітня 2014 року, протягом наступних шести місяців. Банк, як убачається з матеріалів справи, звернувся з позовом до суду 15.05.2014 року, тобто до спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Така правова позиція суду ґрунтується на постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року у справі за позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року та 16 липня 2014 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що застосування ст. 559 ч. 4 ЦК України до правовідносин є безпідставним. З огляду на викладене, суд, вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Також згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідачів підлягають стягненню у рівних частках на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 717,20 грн., які були понесені позивачем при звернені до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved