Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 218 569,20 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 04.04.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DN81AR23460319 відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 65 720,80 грн. зі строком користування коштами до 03.04.2015 року, а відповідач в свою чергу зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку встановленому кредитним договором. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Проте [PERSON] умови кредитного договору порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка згідно розрахунку, станом на 16.06.2015 року складає 218 569,20 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 54 413,32 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15 273,85 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 11 172,40 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 127 063,48 грн. та штрафів, що складаються із фіксованої частини штрафу у розмірі 250,00 грн. і процентної складової штрафу у розмірі 10 396,15 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач та представники відповідача [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, а саме у частині стягнення тіла кредиту, у решті вимог просили відмовити. Відповідач пояснив, що він не ухилявся від сплати кредиту, який систематично виплачував та боргу не мав по січень 2011 року, у подальшому 26.01.2011 року він захворів, після чого у рахунок погашення боргу передав заставний автомобіль у власність ПАТ «Приватбанк» та 27.09.2011 року видав відповідну довіреність представнику позивача для відчуження транспортного засобу, тоді ж йому повідомили, щоб кошти за кредитним договором він не сплачував та після реалізації автомобіля його повідомлять стосовно погашення кредиту, однак по даний час автомобіль стоїть на штрафмайданчику та за ці чотири роки став непридатний для використання. На утриманні він має п'ять неповнолітніх дітей. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як убачається із матеріалів справи, 04 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір № DN81АR23460319, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 65 720,80 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 9,60 % річних строком користування коштами до 03.04.2015 року (надалі по тексту - кредитний договір, а.с. 8-17). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 4.4. кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом. Згідно з п. 14.9 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) гривень плюс 5% від суми невиконаного зобов'язання. Пунктом 14.2 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 Договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Відповідно п. 14.3 кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого статтею 6.2.4 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором порушує. За заявленими вимогами позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 16.06.2015 року на загальну суму 218 569,20 грн., що включає: заборгованість за кредитом у розмірі 54 413,32 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 15 273,85 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 11 172,40 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 127 063,48 грн. та штрафи, що складаються із фіксованої частини штрафу у розмірі 250,00 грн. і процентної складової штрафу у розмірі 10 396,15 грн. Отже, позивачем заявлені до стягнення пеня та штрафи на загальну суму 137 709,63 грн., що більш ніж у 2,5 разів перевищує суму основного боргу. Відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право суду вирішувати питання про зменшення розміру пені згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України підтверджено правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-100цс14, згідно якої визначено, що частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що також передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи викладене, виходячи із засад цивільного судочинства та недоведеності позивачем наявності негативних наслідків для останнього через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає можливим зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача до розміру 250 грн. При ухваленні рішення суд також приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України викладену у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року, відповідно до якої: цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, з урахуванням зазначених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 54 413,32 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 15 273,85 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 11 172,40 грн. та штраф у розмірі 250,00 грн. У частині вимог про стягнення процентної складової штрафу в сумі 10 396,15 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 127 063,48 грн. слід відмовити. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в дохід держави в сумі 811 грн. 10 коп.

Outcome: partial