Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач 03 лютого 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] в розмірі 2000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON], зменшили позовні вимоги та посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає. Дитина проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Відповідач підприємець, але має не стабільний, мінливий дохід. Добровільно сплачувати кошти на утримання дитини не бажає. Ця обставина і змусила її звернутись до суду. Просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1300 грн. щомісяця. Представник відповідача (на підставі угоди) в судовому засіданні позов визнав частково. Погоджується на те, що відповідач буде сплачувати аліменти в частині від заробітної плати. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 05 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області). Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати свою неповнолітню дитину, проте свій обов'язок добровільно належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Як убачається з дослідженої в судовому засіданні довідки Кодимського відділення Балтської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області №649/1 від 22 лютого 2016 року, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем і його дохід за 2015 рік становив 30000 грн.. На думку суду, зайняття підприємницькою діяльністю, несе в собі певні ризики в отриманні прибутку в його грошовому виразі, а тому цей дохід є не стабільним, мінливим. З урахуванням викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 180, 181, 184, 191 СК України,

Outcome: approved