Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» 27.09.2016 року звернулось до суду із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за договором кредиту № 24-12/12 від 11.02.2008 року у розмірі 265 099 доларів США 13 центів, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 21.12.2015 року - 6 242 133 грн. 97 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 лютого 2008 р. між позивачем та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12, відповідно до якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 334 300 дол. США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10.02.2018 року на умовах встановлених договором кредиту. 11.02.2008 року між позивачем, [PERSON] та ТОВ «Галантерея та мануфактура» було укладено договір Поруки № 02-10/344, відповідно до якого останнє зобов`язалось перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за своєчасне виконання [PERSON] усіх його зобов`язань за кредитним договором та додатковим договорами (угодами) до нього, які можуть бути укладені у майбутньому. 11.02.2008 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір Поруки № 02-10/344, відповідно до якого відповідач [PERSON] зобов`язалась перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за своєчасне виконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов`язань за кредитним договором та додатковим договорами (угодами) до нього, які можуть бути укладені у майбутньому. Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.4 договору кредиту, позичальник зобов`язувався сплачувати відсотки за користування кредитом у валюті кредиту не пізніше 05 числа місяця наступного за тим, в якому нараховуються проценти за користування кредитом. Відповідач порушив графік погашення заборгованості за кредитом, що визначений пунктом 1.1.1 договору кредиту, не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання, а тому зобов`язаний відповідно ст. 1050 ЦК України погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. На адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушень зобов`язання, яка була проігнорована, порушене право позивача не відновлено. З посиланням на норми ст. ст. 525, 526, 553, 554, 610, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором кредиту станом на 21 грудня 2015 року у розмірі 265 099,13 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно станом на 21.12.2015 року сумі 6 242 133,97 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2016 р. відкрите провадження у справі (а.с. 43 т. 1). На ухвалу про відкриття провадження у справі відповідачем ТОВ «Галантерея та мануфактура» було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.01.2017 року була повернута до Дніпровського районного суду м. Києва для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України (а.с. 66, 67 т. 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.01.2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Галантерея та мануфактура» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року повернуто апелянту (а.с. 84 т. 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року повернуто апелянту (а.с. 110 т. 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2017 року позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без розгляду відповідно положень ч. 3 ст. 169, п.3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 114 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 151 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2018 року апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року про відкриття провадження у справі направлена до суду першої інстанції для повернення її заявнику (а.с. 182, 183 т. 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2018 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року про відкриття провадження у справі повернуто заявнику (а.с. 186-187 т. 1). 03 квітня 2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] до суду подано зустрічний позов про визнання недійсним Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11.02.2008 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (а.с. 201-205 т. 1). Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що відповідно до вказаного кредитного договору від 11 лютого 2008 року банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 334 300 дол. США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше до 10.02.2018 року на умовах, визначених договором кредиту. Зобов`язання [PERSON] за кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, відповідно укладеного Договору іпотеки № 02-10/342 від 11 лютого 2008 року. Позивач за зустрічним позовом вважає кредитний договір незаконним з посиланням на те, що він суперечить приписам законодавства, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ст. ст. 203 ч. 1, 215 ЦК України, оскільки відповідно ст. ст. 192, 524, 533, 632 ЦК України ціна договору є суттєвою умовою та визначається в момент укладення договору або передачі речі і повинна бути обов`язково визначена у національній валюті України - гривні. Однак, у кредитному договорі відсутня ціна договору, виражена в національній валюті. Представники банку, як професійного надавача фінансових послуг, пояснили позичальнику, що по гривневих кредитах, на відміну від валютних, вища процентна ставка, а тому за умови постійної стабільності курсу національної валюти України валютний кредит для нього буде більш вигідний, ніж гривневий, а збільшення курсу доларів США на час дії кредитного договору не відбудеться. Однак, восени 2008 року було стрімке подорожчання курсу валют по відношенню до гривні і для того щоб погасити кредит потрібно купувати долари США за значно вищим курсом. Позичальник не має джерел надходження іноземної валюти, а тому змушений витрачати гривневі кошти для погашення кредиту на вкрай невигідних для нього умовах та невзмозі повністю погасити кредит. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи: ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с. 207 т. 1). 17.04.2018 року до суду надійшов відзив на позов поданий представником [PERSON] [PERSON] з проханням відмовити ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності та є недопустимим доказом, розрахунок вимог поданий банком за підписом особи, повноваження якої не підтверджені, позовні вимоги до ТОВ «Галантерея та мануфактура» підвідомчі господарському суду, пропущено строки подачі позову до [PERSON] , договір поруки № 02-10/343 від 11.02.2008 року укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] є припиненим (а.с. 13-19 т. 2). 17.04.2018 року до суду надійшла заява представника ПАТ «Укрсоцбанк» Стовбун О.Й. про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11.02.2008 року (а.с. 30, 31 т. 2). 06.06.2018 року від представника ПАТ «Укрсоцбанк» Стовбун О.Й. до суду надійшла відповідь на відзив представника [PERSON] у якій зазначено, що наданий до позову розрахунок заборгованості від 21.12.2015 відповідає дійсності та був підготовлений відповідальним працівником банку, на підтвердження чого надають такий же розрахунок вимог банку, що підписаний виконавцем даного розрахунку та уповноваженою особою згідно довіреності. Строк за договором поруки не припинено, оскільки умовами договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов`язань боржника за кредитним договором (а.с. 35-37 т. 2). 17.04.2018 року до суду надійшла подана [PERSON] зустрічна позовна заява про визнання припиненим договору поруки № 02-10/343 від 11 лютого 2008 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (а.с. 51-54 т. 2). Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] , з посиланням на ст. ст. 251, 254, 526, 559 ч. 4 ЦК України, обґрунтовує тим, що згідно розрахунку вимог банку, які долучені до матеріалів позовної заяви, останній платіж по поверненню отриманих коштів по тілу кредиту було вчинено боржником 25.07.2012 року, а по поверненню нарахованих відсотків - 15.11.2013 року, отже строк настання виконання зобов`язання настав 16.11.2013 року, а тому позивач повинен був звернутися з вимогою до поручителя в шестимісячний строк, а саме до 16.05.2014 року, однак позовна заява подана 27.09.2016 року з пропуском шестимісячного строку у відповідності до законодавства (а.с. 51-54 т. 2). Ухвалою суду від 19.07.2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура» про визнання договору поруки припиненим та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с. 59 т. 2). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2018 року провадження по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту - закрите в частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Галантерея та мануфактура» про стягнення заборгованості (а.с. 70 т. 2). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2018 року призначено проведення по справі судової економічної експертизи (а.с. 87-88 т. 2). Ухвалою суду від 12.10.2018 року поновлено провадження у зв`язку з отриманням клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертного дослідження (а.с. 146 т. 2). Постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2018 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Галантерея та мануфактура» про стягнення заборгованості скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 58-59 т. 3). Ухвалою суду від 30.08.2019 року поновлено провадження у справі для розгляду клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів (а.с. 77 т. 3). Ухвалою суду від 11.10.2019 року задоволено клопотання судового експерта Судової незалежної експертизи України Барабаш Р.В. та витребувано з ПАТ «Укрсоцбанк» документи (а.с. 82-83 т. 3). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2020 року визначено головуючого суддю по справі Виниченко Л.М. (а.с. 122 т. 3). Ухвалою суду від 01.06.2020 року прийнято цивільну справу № 755/14518/16-ц та призначено підготовче судове засідання на 26.06.2020 року (а.с. 123, 124 т. 3). 21.01.2020 року від представника АТ «Альфа-Банк» Галас П.В. до суду надійшло повідомлення про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 126, 127 т. 3). 25.06.2020 від [PERSON] до суду надійшов відзив на позов про стягнення заборгованості, відповідно якого [PERSON] просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 137-140 т. 3). Ухвалою суду від 26.06.2020 року у цивільній справі № 755/14518/16-ц за первісним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк», треті особи: ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура» про визнання договору поруки припиненим - замінено Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с. 172-174 т. 3). Ухвалою суду від 13.10.2020 року було визнано обов`язковою явку представника позивача за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» у підготовче судове засідання (а.с. 201 т. 3). 12.01.2021 року представником АТ «Альфа-Банк» Кузовлевим Р.В. суду подані письмові пояснення на зустрічні позовні заяви (а.с. 223-227 т. 3). 04.02.2021 року [PERSON] подані суду додаткові пояснення по справі (а.с. 5-6 т. 4). Ухвалою суду від 10.02.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про закриття провадження у справі за позовом АТ «Альфа Банк» до [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура», [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту (а.с. 14-16 т. 4). Ухвалою суду від 10.02.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 17, 18 т. 4). 22.03.2021 року до суду від [PERSON] надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності та додаткові пояснення (а.с. 44-47 т. 4). Ухвалою суду від 06.05.2021 року зустрічний позов [PERSON] до АТ «Альфа Банк», [PERSON] , ТОВ «Галантерея та мануфактура» про визнання договору поруки припиненим залишено без розгляду (а.с. 73-74 т. 4). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) АТ «Альфа-Банк» Кузовлев Р.В. просив задовольнити у повному обсязі позов АТ «Альфа-Банк» та відмовити у задоволенні позовних вимог зустрічного позову [PERSON] у зв`язку з їх безпідставністю. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з викладених у ньому підстав, врахувати подану заяву щодо спливу позовної давності. Представник ТОВ «Галантерея та мануфактура» та [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено. З урахуванням зазначеного, відповідно положень п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів за первісним позовом ТОВ «Галантерея та мануфактура» та [PERSON] , які також є третіми особами за зустрічним позовом. Суд, вислухавши пояснення представника АТ «Альфа-Банк» та представника [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12, за умовами до якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 334 300 дол. США зі сплатою 13,5 процентів річних за кредитом та комісій з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10.02.2018 року на умовах встановлених договором (далі - кредитний договір, а.с. 30-35 т. 1). Відповідно п. 2.4 кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Згідно п. 2.7 кредитного договору погашення кредиту здійснюється в порядку та строки, передбачені в п.п. 1.1.1 цього договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальником [PERSON] та [PERSON] , як поручителем, було укладено договір Поруки № 02-10/343 (а.с. 36-37 т. 1). Також 11 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальником [PERSON] та ТОВ «Галантерея та мануфактура», як поручителем, було укладено договір Поруки № 02-10/344 (а.с. 34-35 т. 1). Пунктами 1.1 вищевказаних договорів поруки визначено, що поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11 лютого 2008 року. 13 квітня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 24-12/12_2 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11.02.2008 року, відповідно пунктів 1, 2 якої обумовлено зміну режиму кредитної лінії з відновлювальної на невідновлювальну та встановлено ліміт кредитування за договором кредиту у розмірі 279 781 дол. США 44 центи (а.с. 202 т. 2). Пунктом 3 Додаткової угоди до кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості за кредитом, починаючи з травня 2009 року: погашення кредиту буде здійснюватись щомісячно до 5 числа в сумі, не менш ніж 2 810 доларів США 00 центів та кінцевим терміном погашення не пізніше 10 лютого 2018 року в сумі 2 731 долар США 44 центи. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За правилами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідачу [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» надсилало вимогу № 08.305-186/27263 від 22.10.2014 року про повернення заборгованості по кредитному договору (а.с. 29 т. 1). Представник [PERSON] вказує на те, що вищевказаний лист банку від 22.10.2014 року являється достроковою вимогою про повернення кредитних коштів. Однак, такі доводи сторони відповідача за первісним позовом суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються змістом листа № 08.305-186/27263 від 22.10.2014 року, у якому не зазначено про вимогу дострокового повернення коштів, не вказано суми боргу, у тому числі яка пропонується кредитором до сплати, лише викладено щодо невиконання [PERSON] зобов`язань по кредитному договору, що призвело до виникнення заборгованості, зазначено про наслідки невиконання умов договору. За вимогами зустрічного позову [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що кредит видавався в іноземній валюті, а саме доларах США, при цьому в кредитному договорі відсутня ціна договору, виражена в національній валюті України, що на думку позивача [PERSON] є порушенням чинного законодавства. Проте до вказаного обґрунтування зустрічного позову, як підстави для його задоволення, суд відноситься критично, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу України. Відповідно частини 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як зазначено вище, кредит АКБ СР «Укрсоцбанк» надавався [PERSON] в іноземній валюті, а саме в доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), які були чинні на час спірних правовідносин, статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Декретом встановлювався режим здійснення валютних операцій на території України, визначались загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету визначалось, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Декрет втратив чинність 07.02.2019 р. у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Нормою ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Такого самого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2020 року у справі № 639/9387/16-ц. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору АКБ СР «Укрсоцбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 5 від 29.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» та Дозвіл на здійснення банківських операцій № 5-1 від 29.12.2001 року (а.с. 228-231 т. 3). У зв`язку з цим порушення діючого законодавства банком щодо видачі [PERSON] кредитних коштів в іноземній валюті не вбачається. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На момент укладення оспорюваного договору [PERSON] погодився з усіма його умовами, що підтверджується його підписом. Отже, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю, через що суд до спірних правовідносин за зустрічними позовними вимогами не застосовує строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України за поданою заявою представника АТ «Альфа-Банк». Відповідачем [PERSON] також подана заява про застосування строку позовної давності за позовними вимогами АТ «Альфа-Банк». Первісний позов поданий до суду 27.09.2016 року. Отже, у межах строку загальної позовної давності слід враховувати заборгованість за кредитним договором за період часу з 27.09.2013 року по дату заявлених позовних вимог - станом на 21.12.2015 року. При цьому суд враховує умови Додаткової угоди № 24-12/12_2 від 13.04.2009 року до кредитного договору, відповідно якої відповідач [PERSON] зобов`язаний щомісячно погашати кредит до 5 числа кожного місяця в сумі 2 810,00 доларів США до 10.02.2018 року. Виходячи з помісячного розрахунку вимог позивача за первісним позовом складеним за кредитним договором, який відповідачами не спростований, за період з 27.09.2013 року по 21.12.2015 року, що включає 26 місяців 25 днів, заборгованість [PERSON] за тілом кредиту складає у розмірі 75 870 дол. США та за відсотками - у розмірі 14 216,16 дол. США. Пеня у межах строку позовної давності в один рік, відповідно пункту 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, - за період з 27.09.2015 року по дату заявлених позовних вимог, а саме в частині пені за несвоєчасне повернення кредиту - по дату нарахування позивачем 08.12.2015 року становить у розмірі 8 335,83 дол. США. Пеня за несвоєчасне повернення відсотків заявлена до стягнення з 20.12.2014 року по 25.09.2015 року. Отже, у межах строку позовної давності, а саме з дати 27.09.2015 року, пеня за непогашення відсотків позивачем не нараховувалась, тому у цій частині позову слід відмовити. Також позивачем, як зазначено в позові у таблиці заборгованості, заявлені вимоги про стягнення заборгованості за комісіями у розмірі 2 570,09 дол. США. Натомість, жодних обґрунтувань та підстав такого стягнення у цій частині ціни позову не наведено, як і не складено розрахунку вимог банку стосовно заборгованості за комісіями, через що суд позбавлений можливості перевірити правомірність підстав нарахування боргу за комісіями, періоду такого нарахування, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню через недоведеність вказаних вимог. За вимогами частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, у зв`язку з невиконанням умов укладеного кредитного договору з відповідача [PERSON] , як позичальника, на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню заборгованість на загальну суму 98 421 доларів США 99 центів. В іншій частині позовних вимог за первісним позовом про стягнення заявленої суми заборгованості слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Як визначено ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Разом з тим, відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений, або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно з частиною 1 статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно частини 2 статті 252 ЦК України, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Як убачається з п. 6.2 договорів поруки від 11.02.2008 року, вони діють до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених п.п. 2.1.1-2.1.3 цього договору. Отже вказаним договором не встановлений ані строк дії цього договору, ані строк припинення поруки (в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції на час спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції Закону № 1414-VIII від 14.06.2016) про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості встановлено, що востаннє [PERSON] сплачував кошти по тілу кредиту 25.07.2012 року, по відсоткам - 15.11.2013 року (а.с. 10, 15 т. 1). Разом з тим, згідно умов кредитного договору, [PERSON] брав на себе зобов`язання повертати суму кредиту з відповідними процентами щомісячними платежами в обумовленими договором сумами та строк. При цьому, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Відповідно сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Позивачем за первісним позовом не надано доказів направлення поручителям письмових вимог із зазначенням невиконаного обов`язку позичальника протягом шести місяців від виникнення заборгованості по тілу кредиту та процентами, при цьому з цим позовом звернувся до суду 27.09.2016 року, тому, з огляду на викладене, не підлягають задоволенню вимоги позову до поручителів ТОВ «Галантерея та Мануфактура» та [PERSON] , оскільки поруки за кредитним договором від 11.02.2008 року є припиненими на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції на час спірних правовідносин. При вирішенні спору в частині стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року по справі № 910/23028/17. Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Отже, за викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат між сторонами із [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 34 762 грн. 25 коп.

Outcome: partial