Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач 01.07.20 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить провести поділ майна як такого, що набуте сторонами у спільну сумісну власність подружжя, а саме: визнати за нею право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , а у власність відповідача виділити автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon», д. р. н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , чорного кольору, з об`ємом двигуна 3 200 см 3; причіп автомобільний моделі ТА НО V0, д. н. з. [NUMBER] , 17 р. випуску, стягнувши з відповідача на її користь різницю у вартості їх часток у цьому майні в сумі 263 251 грн,а також - стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. Позов обґрунтованим тим, що 16.05.92 р. сторони уклали шлюб. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 15.08.17 р. у справі № 159/2 768/17 за позовом [PERSON] до неї про розірвання шлюбу, шлюб сторін було розірвано. За час шлюбу сторонами у спільну сумісну власність було набуто таке майно, загальна вартість якого складає 789 266 грн, а саме: - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , вартістю 131 382 грн, право власності на який титульно було оформлено на відповідача одноособово 27.10.08 р.; - автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon», д. р. н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , чорного кольору, з об`ємом двигуна 3 200 см 3, вартістю 622 640 грн, що був придбаний 19.05.15 р. і зареєстрований титульно на відповідача одноособово; - причіп автомобільний моделі ТА НО V0, д. н. з. [NUMBER] , 17 р. випуску, вартістю 35 244 грн, що був придбаний 05.05.17 р. і зареєстрований титульно на відповідача одноособово. Відповідач оспорює її право на спірне майно як таке, що набуте подружжям за час шлюбу. Транспортними засобами користується виключно відповідач, а житловим будинком - вони користуються спільно. Покликаючись на ч. 1 ст. 60, ст. 61, ч. 1 ст. 70 СК України, зазначає, що частка кожного з подружжя у вказаному вище спільному сумісному майні складає Ѕ, що у вартісному вигляді становить 394 633 грн. Покликаючись на ст. ст. 69, 71 СК України, ст. 183 ЦК України, просить позов задовольнити. Також 01.07.20 р. позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову. За ухвалою суду від 03.07.20 р. було вжито заходів забезпечення позову. За ухвалою суду від 22.07.20 р. було відкрито провадження у справі. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданих до неї документів було отримано відповідачем під розпис 31.07.20 р.. За станом на 30.10.20 р. відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було. У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат, позов, кожна зокрема, підтримали у повному обсязі та надали суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Просять позов задовольнити. Позивач додатково пояснила, що відповідач тривалий час не проживає фактично у спірному спільному житловому будинку, де, однак, мешкає вона. Земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, також належить відповідачеві, однак, питання щодо визначення порядку користування нею чи відчудження її тощо сторони в рамках розгляду даної справи вирішувати наміру не мають. Оскільки транспорті засоби є більш вартісними та перебувають у виключному користуванні відповідача, та лише останній має посвідчення на право керування транспортними засобами, вона вважає за доцільне проведення поділу майна саме таким чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подав. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач фактично просить провести поділ спірного майна як спільного сумісного майна подружжя, з визнанням за нею права власності на Ѕ частку у цьому майні. Відповідно до копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 15.08.17 р. у цивільній справі № 159/2 768/17 провадження № 2/159/958/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, дійсно, шлюб сторін, що був укладений і зареєстрований 16.05.92 р., було розірвано у судовому порядку. Як вбачається з копії техпаспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого 13.11.08 р. КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», спірний житловий будинок значиться у власності відповідача на підставі свідоцтва про право власності, виданого Поворською сільрадою Ковельського району Волинської області від 27.10.08 р. на підставі рішення виконкому цієї ж сільради № 27/18 від 30.07.08 р., після побудови; самочинного будівництва немає. Відповідно до копії висновку № 413 - Н про вартість нерухомого майна від 09.06.20 р., вартість спірного житлового будинку з господарськими приміщеннями та спорудами за станом на 09.06.20 р. складає 131 382 грн. Згідно з копією листа ТСЦ № 0 741 РСЦ ГСЦ МВС у Волинській області № 11/3/1 - 6 ад від 19.06.20 р., за відповідачем як власником зареєстровано спірні транспортні засоби з, відповідно, 19.05.15 р. та 05.05.17 р.. Як стверджується копією консультаційного висновку про вартість т/з № 464 - ТЗ, за станом на 26.06.20 р. ймовірна ринкова вартість спірного автомобіля складає 622 640 грн. Як стверджується копією консультаційного висновку про вартість т/з № 464 - ТЗ/1, за станом на 26.06.20 р. ймовірна ринкова вартість спірного причіпа складає 35 244 грн. Даних про спростування відомостей про вартість спірного майна відповідачем до суду не подано, клопотань про призначення відповідних товарознавчих експертиз задля визначення вартості того чи іншого спірного майна не заявлено. Суд враховує, що шлюб сторін було укладено за нормами КЗпШС України, що був чинним до 01.01.04 р.. Відповідно до ст. 3 КЗпШС України, відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Таким чином хоча шлюб між сторонами укладався під час чинності КЗпШС України, спірне майно було придбане (набуте) після 01.01.04 р., а шлюб розірвано у 2017 р., тому при вирішенні спору про поділ спірного майна як спільного сумісного майна подружжя суд керується положенням СК України, що набрав чинності 01.01.04 р.. Як зазначено у ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, у т. ч. зарплата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином оскільки спірне нерухоме та рухоме майно набуто (придбано) за час шлюбу, суд відносить його до спільного сумісного майна сторін як подружжя. Як зазначено у ст. ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з положеннями ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Суд враховує, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки у таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. При вирішенні спору суд, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, однак, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, підстав для цього суд не вбачає. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони за час шлюбу набули вказане вище спірне майно - житловий будинок, автомобіль, причіп. Це майно є їх спільною сумісною власністю, хоча їх одноосібним титульним власником у офіційних документах, що посвідчуються право власності на це спірне майно, дійсно, значиться лише відповідач. Іншого відповідачем у встановленому законом порядку не доведено. З огляду на обсяг та зміст позовних вимог та враховуючи положення про рівність часток подружжя у спільному сумісному їх майні і недоведеності суду наявності встановлених законом підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, позов слід задовольнити у повному обсязі і визнався, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя та частка кожного з них у цьому майні складає 1/2. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що позивач фактично проживає у спірному будинку і користується ним за призначенням. Відповідач у спірному будинку фактично не проживає тривалий час. Обидва транспортні засоби як неподільне майно - кожен сам по собі - перебувають у фактичному користуванні відповідача, який має посвідчення на право керування транспортними засобами на відміну від позивача, яка такого посвідчення не має. Суд також враховує дані про вартість спірного майна та вбачає підстави, з огляду на згоду позивача, до стягнення з відповідача на користь позивача різниці у вартості часток сторін у спірному майні (131 382 грн + 622 640 грн + 35 244 грн = 789 266 грн : 2 = 394 633 грн.; 394 633 грн - 131 382 грн = 263 251 грн). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду судовий збір є судовими витратами позивача і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Слід встановити, що заходи забезпечення позову, що вжиті за ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 03.07.20 р. у справі № 159/3 146/20 провадження № 2 - з/159/12/20, діють до набрання рішенням суду у даній справі законної силита продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

Outcome: approved