Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» 03 липня 2015 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON], АТЗТ «Науково-виробниче обєднання «Созидатель», [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що 27 вересня 2007 року між ними та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір на споживчі потреби і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти цьому відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Відповідачі АТЗТ «НВО «Созидатель», [PERSON] і [PERSON] уклали з цим банком свої договори поруки і зобовязалися погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати відсотки по договору, утворилася заборгованість, термін повернення коштів пройшов (хоча договір ще діє), але відповідачами в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням інфляційних втрат, всіх штрафних санкцій та витрат, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, проти позову фактично не заперечували, обставини вимог не спростували і вважали за можливе слухання справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України. Відповідачі АТЗТ «НВО «Созидатель» (представник) і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги до них не визнали, пояснивши, що дійсно був кредит і укладалися договори поруки, але вже є рішення третейського суду про стягнення сум заборгованості за цим кредитом та в судовому засіданні доведено, що банк без їх згоди двічі підвищував відсоткову ставку за цим кредитом, чим погіршував їх становище, обсяг їх відповідальності збільшувався, що є прямим порушенням закону. Вважають, що їх договори поруки припинені, вимоги до них неправомірні і просили в задоволенні позовних вимог саме до них відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем ПАТ «Укрсоцбанк» (який є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк») та відповідачем [PERSON] кредитного договору № 07.1/247-7 від 27 вересня 2007 року цей відповідач отримав у позивача для користування суму кредитування у розмірі 746725 грн. зі сплатою обумовлених 15% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 26 вересня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вказаним кредитним договором між банком та відповідачами АТЗТ «НВО «Созидатель», [PERSON] і [PERSON] 27 вересня 2007 року було укладено три окремі договори поруки, згідно умов яких ці відповідачі взяли на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням [PERSON] (у вказаних в договорі межах) та разом з нею нести солідарну відповідальність перед відповідачем банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви відповідача надав йому кредитні кошти у розмірі 746725 грн., що не заперечується сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на імя відповідача, позичальника, претензію про припинення своїх обовязків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору і договору поруки відповідачі свої зобовязання за вказаними договорами належним чином не виконали, перестали своєчасно сплачувати сам кредит і відсотки по кредиту, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту. У звязку з зазначеними порушеннями відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору мається заборгованість. На вимогу позивача погасити вказану заборгованість в добровільному порядку, відповідач відповів відмовою. Термін договору не закінчився, графік погашення кредиту порушено, але заборгованість відповідачами так погашена банку і не була. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач [PERSON] повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Між банком та відповідачами АТЗТ «НВО «Созидатель», [PERSON] і [PERSON] 27 вересня 2007 року було укладено три окремі договори поруки. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Новою підставою для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Згідно п. 1.1 вказаного кредитного договору кредитор (позивач) надає позичальнику ([PERSON]В.) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 746 725 (сімсот сорок шість тисяч сімсот двадцять п'ять) гривень 00 копійок, зі сплатою 15% процентів річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 вересня 2017 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору 27 вересня 2007 року між позивачем, позичальником та відповідачами було укладено договори поруки. Відповідно до п. 1.1 договору поруки, відповідачі поручалися перед позивачем за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором кредиту № 07.1/247-7 від 27 вересня 2007 року. Відповідно до п. 1.1, п. 2.1 договору поруки відповідачі поручилися перед позивачем за виконання [PERSON] (позичальник) своїх зобовязань за договором кредиту № 07.1/247-7 від 27 вересня 2007 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 746725.00 гривень із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15.0% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Таким чином, відповідачі поручилися за кредит, який передбачає сплату відсотків у розмірі: за користування кредитом у розмірі 15 % річних. Відповідно до п. 3.3.2 договору поруки кредитор (позивач) зобов'язаний до припинення цього договору не змінювати умов договору кредиту без попередньої письмової згоди поручителя (відповідачі), якщо внаслідок цього збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до п. 6.2 кредитного договору позивач звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою, в тому числі до відповідачів, про стягнення заборгованості за договором кредиту. Як встановлено в рішенні Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 серпня 2011 року по справі № 1597/10 між ПАО «Укрсоцбанк» та [PERSON] розмір відсотків за користування кредитом становить 15.0% річних. Проте, також встановлено, що ця відсоткова ставка за користування кредитом двічі збільшувалась, а саме: до 20.0% річних з 31 липня 2008 року; до 21.0% річних з 20 жовтня 2008 року. Вказані збільшення відсоткової ставки відбувались без погодження із відповідачами (поручителями). Таким чином, позивач самостійно в односторонньому порядку, порушуючи п. 3.3.2 договору поруки, двічі збільшував встановлену відсоткову ставку за користування кредитом по кредитному договору, що призвело до збільшення обсягу відповідальності відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01 липня 2013 року: «Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов язання, а також у разі зміни зобов язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру проиентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-172цс12).». Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан правовідносин, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий обов'язок перестають існувати. Позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою, в якої під відповідачем - 4 було зазначено НВО «Созидатель», а в частині вимог, які позивач просить задовольнити, під пунктами 1 та 2, просить стягнути з НВО «Созидатель» на користь АКБ «Укрсоцбанк» загальну суму заборгованості по кредитному договору. В Рішенні ж Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 серпня 2011 року по справі № 1597/10 вимоги позивача - АКБ «Укрсоцбанк» були задоволені частково щодо одного відповідача - [PERSON], а відносно задоволені вимог щодо НВО «Созидатель» відмовлено в повному обсязі. Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 серпня 2011 року по справі № 1597/10 вступило в законну силу та по ньому відкрито виконавче провадження. З урахуванням викладеного та з огляду на діяльність позивача щодо збільшення процентної ставки за кредитним договором без згоди відповідачів як поручителів та без оформлення відповідної додаткової угоди до договорів поруки, яка призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителів, що відповідно до норм діючого законодавства призводить до припинення договору поруки та не дає підстав для покладення на останніх відповідальності за невиконання або неналежне виконання [PERSON] (позичальником) своїх зобовязань за кредитним договором перед банком. Порука також припиняється у зв'язку із закінченням строку, який надається кредитору для пред'явлення вимоги поручителю. Вказаний строк може бути передбачений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк). Чинний ЦК України виходить з того, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для заявлення вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України. Законний строк може бути різної тривалості: 6 місяців - для зобов'язань з визначеним строком виконання та 1 рік - для зобов'язань, строк виконання яких не визначений або визначений моментом пред'явлення вимоги. З акцесорного характеру поруки випливає також те, що законодавець під основним зобовязанням в цивільному законодавстві (зокрема для ст. 559 ЦК України) в кредитних правовідносинах розуміє саме зобовязання, які забезпечує порука тобто зобовязання позичальника. В кредитному договорі чітко визначені зобовязання позичальника та строк їх виконання, отже, кредитний договір визначає, що відповідно до положень та умов цього договору банк надає позичальнику кредит з кінцевою датою погашення 26 вересня 2017 року, але кредит не повертається, борг не погашено, штрафні санкції, передбачені договором не сплачено. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміна обставин та необізнаність про укладення вказаного договору кредиту ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання можливе відповідача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Кредитний договір складені у повній відповідності до норм статей 1054, 1055, 1056, 1056 ЦК України, які регулюють окремий вид цивільних відносин - кредитних, відносин позики. Дії ж позичальника з можливого оскарження кредитного договору, за яким він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати умови кредитних договорів на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаними договорами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, таким чином ніяких порушень з боку банку немає та позивачеві було про це відомо. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним способом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Цивільним кодексом передбачено можливість визначення зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Позивач, зі свого боку погодився з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто. Договори про надання кредиту та поруки укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач [PERSON] погодилася на умови про надання кредиту як такі, що її влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг цьому відповідачу та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто вказаного відповідача. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдачів відносно кредиту, предмета спору, а вiдповiдач [PERSON] не довела незаконність дій позивача. Твердження цього вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, відповідач укладав договір та приймав кошти і зобовязувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому відповідач мав можливість виконати умови договору і повернути кредит позивачу, але без поважних причин цього не зробив. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов кредитного договору, позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідача. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача [PERSON] проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та нічим обєктивно не підтверджується. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що вказаний відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача вказаному відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Строк позовної давності не сплинув, відповідач коштами користується триавалий час. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» загальний борг за кредитним договором від 27 вересня 2007 року в сумі 2519489 грн. 08 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості 672061 грн. (з яких просрочена заборгованість складає 491538 грн.), заборгованість по відсоткам 676201 грн. 38 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 164946 грн. 08 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 274714 грн., інфляційні втрати за кредитом 282785 грн. 69 коп. і інфляційні втрати за відсотками 448780 грн. 94 коп., а також судовий збір в сумі 3654 грн., а всього 2523143 грн. 08 коп., в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до АТЗТ «Науково-виробниче обєднання «Созидатель», [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору і витрат слід відмовити. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та витрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial