Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 20.12.2017 року справа була передана на розгляд судді Прінь І.П. Ухвалою суду від 05.01.2018 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач повідомила суд про зміну прізвища на «Літкіна» у звязку з одруженням, на підтвердження чого надала копію свого паспорту і свідоцтво про шлюб (а.с.38-40) В обґрунтування позову банк посилаючись на те, що 28.01.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZP1RRX42150250, згідно з яким відповідач отримала кредит в сумі 3572, 40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 28. 01. 2008 року. Відповідач зобовязалася щомісяця з 20 по 25 число вносити на погашення кредиту щомісячні платежу у розмірі 365,91 грн. Умовами договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту не виконала, до цього часу кредитні кошти не повернула. Згідно з п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони дійшли згоди, що термін позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюється тривалістю 5 років. Відтак, позивач вважає за необхідне захистити свої права та стягнути з боржника заборгованість по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період з 06.10.2012р. по 06.10.2017р. (1825 днів) у сумі 25687,34 грн. Представник позивача [PERSON] (за довіреністю) позовні вимоги банку підтримала. Суду додатково пояснила, що у 2012 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом, яка виникла станом на 20.01.2012 рік в загальній сумі 52983,44 грн. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.07.2012 року позовні вимоги банку були задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість, як була нарахована банком станом на 29.01.2008р., в загальній сумі 10378,06 грн. Однак до цього часу відповідач рішення суду не виконала, кредитні кошти банку так і не повернула. В заяві позичальника, яка є складовою кредитно-заставного договору, передбачено, що згідно п.4.2 Умов, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 5.5 Умов сторонами визначена позовна давність у 5 років. Оскільки позичальник до цього часу не повернула кредитні кошти, банк просить стягнути з неї проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 11,83% на місяць за період з 06.10.2012р. по 06.10.2017р. в загальній сумі 25687,34 грн. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що кінцевий строк повернення коштів за договором встановлений 28.01.2008р. Позивач звернувся до суду тільки 20.12.2017р.. Тобто позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений договором. Про застосування позовної давності представник відповідача подала заяву (а.с.43). Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив таке. 28.01.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитно- заставний договір № ZP1RRX42150250, за яким банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання товару в сумі 3572,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 28.01.2008 року. З Заяви позичальника від 28.01.2007р. вбачається, що позичальник надав свою згоду на те, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір. За умовами договору позичальник зобовязалася щомісяця з 20 по 25 число вносити на погашення кредиту щомісячні платежі у розмірі 365,91 грн. В заяві від 28.01.2007р. також вказано, що згідно з п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Судом також встановлено, що у лютому 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором від 28.01.2007р. в сумі 52983,44 грн. (а.с.71). Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.07.2012р. і ухвали того ж суду про виправлення описки від 17.07.2012р. (а.с.71,97) у справі №801/2955/2012 позовні вимоги банку було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість, яка виникла станом на 29.01.2008р. в загальній сумі 10378,06 грн. і державне мито у розмірі 214,60 грн. З постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.10.2012р. вбачається, що банком був предявлений до примусового виконання виконавчий лист №801/2955/2012 про стягнення з [PERSON] на їх користь 10592,66 грн., за яким було відкрито виконавче провадження ВП №34579418 (а.с.74). Проте, з витягу з Державного реєстру виконавчих проваджень станом на 19.04.2018р. (а.с.75) вбачається, що виконавче провадження ВП №34579418 з примусового виконання виконавчого листа від 20.09.2012р. №801/2955/2012 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було закінчено на підставі повного фактичного виконання згідно заяви стягувача (п.8 ч.1 ст.49), про що 29.03.2013 року була винесена постанова державного виконавця. Представник позивача посилається на те, що вказане рішення суду не виконане до цього часу, а виконавче провадження було закінчено помилко. Однак повторно виконавчий лист до примусового виконання стягувачем не подавався. На підтвердження невиконання рішення суду позивач надає довідку про рух коштів на картковому кредитному рахунку та розрахунок заборгованості. Представник відповідача зауважує на тому, що відповідач не була обізнана про винесення заочного рішення 16.07.2012 року і про те, що воно зверталося до виконання в примусовому порядку. Позивач просить стягнути з відповідача проценти з простроченої заборгованості по кредиту за період з 06.10.2012р. по 06.10.2017р. з розрахунку 11,83% на місяць в загальній сумі 25687,34 грн. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договором встановлено, що він укладається строком на 12 місяців і діє до 28.01.2008 року. Стягнення процентів у розмірі 11,83%, які встановлені в заяві позичальника, згідно з п.4.2 Умов передбачено у разі порушення зобовязання по погашенню кредиту під час дії договору. Кредитно-заставним договором від 28.01.2007р. не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії. Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16 та від 08 серпня 2017 року у справі № 6-2322цс16. Разом з цим, суд приймає до уваги те, що представником відповідача подана заява про застосування позовної давності до вимог позивача. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом встановлено і визнано сторонами договору, що сторони в п.5.5 Умов визначили строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки- пені, штрафів тривалістю 5 років. Судом також встановлено, що 27.02.2012 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується рішенням суду від 16.07.2012 року (а.с.71-72). Тобто в даному випадку відбулося переривання перебігу позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України, зокрема у звязку з предявленням банком позову до боржника. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після предявлення позову. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 червня 2017 року у справі № 6-298цс17. Тобто, в даному випадку, новий строк позовної давності (після його переривання) почався з 28.02.2012 року. Банк звернувся до суду з цим позовом 15.12.2017 року, що підтверджується накладною Експрес-доставки «Меркурій» (а.с.18). З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що банк звернувся до суду з цим позовом поза межами встановленого у договорі строку позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких підстав, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності. На підставі викладено,

Outcome: dismissed