Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 36\~571,42 доларів США, що за курсом 9,70 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.03.2014 року складає 354\~720,87 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 25.09.2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 20\~600,00 доларів США на термін до 25.09.2013 року, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобовязань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 03.03.2014 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 36\~571,42 доларів США, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 21\~876,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8\~441,61 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 4\~487,35 доларів США, а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 25,77 доларів США та суми процентної складової штрафу у розмірі 1\~740,27 доларів США. 21.09.2011 року позичальник [PERSON] помер. У звязку з тим, що [PERSON] є дружиною померлого, на думку банку, вона є спадкоємцем першої черги за законом, а тому повинна відшкодувати утворену кредитну заборгованість після смерті свого чоловіка. Банком на адресу [PERSON] направлялися претензії з вимогою погасити утворену її чоловіком заборгованість за кредитним договором, однак остання до цього часу борг не повернула. За таких обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що докази, підтверджуючі той факт, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] в матеріалах справи відсутні, а тому позовні вимоги, предявлені до неї безпідставні та є такими, що не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано кредитний договір № DNN0GR0000000006 від 25.09.2008 року, відповідно до умов якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 20\~600,00 доларів США на термін до 25.09.2013 року, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.18-25). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, тому зазначену вище заяву суд розцінює, як кредитний договір. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 20\~600,00 доларів США, а позичальник, відповідно до вказаного договору зобовязався повертати заборгованість щомісяця. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому в договорі. Судом встановлено, що [PERSON] не виконав зобовязання, взяті на себе договором, в результаті чого станом на 03.03.2014 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 36\~571,42 доларів США, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 21\~876,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8\~441,61 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 4\~487,35 доларів США, а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 25,77 доларів США та суми процентної складової штрафу у розмірі 1\~740,27 доларів США, що стверджується розрахунком заборгованості (а.с.8-12). 21.09.2011 року [PERSON] помер, що стверджується наданою копію свідоцтва про смерть (а.с.34). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не склав. А відтак спадкування повинно здійснюватися за законом. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На виконання ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.01.2015 року Новомосковська державна нотаріальна контора повідомила, що після смерті [PERSON] до Новомосковської державної нотаріальної контори, окрім ПАТ КБ «ПриватБанк» з претензією кредитора, ніхто не звернувся. А відтак, звертаючись з позовом до [PERSON], банк виходив з того, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Але в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] станом на 21.09.2011 року (час смерті [PERSON]М.) мешкала за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Радянська, 50/89 (а.с.49). Однак, будь-яких доказів того, що на момент смерті за цією ж адресою мешкав [PERSON], суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано, а відтак вважати факт проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини, доведеним не є можливим. Крім того, представник відповідача стверджувала в судовому засіданні, що на момент смерті [PERSON] мешкав та був зареєстрований за іншою адресою, відмінною від місця мешкання та реєстрації [PERSON] Представник же банку, будь яких доказів на спростування даної обставини, суду не надав. Отже, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не довів того, що відповідач по справі [PERSON] є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], а відтак має нести цивільно-правову відповідальність за порушення позивальником грошових зобовязань останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed