Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач 06.11.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 27005,22 грн., що виникла за кредитним договором б/н укладеним 29.09.2008 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 29.09.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% у рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ «Акцент-Банк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ «Акцент-Банк». 24.09.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3. умов та правилами надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 умов та правилами надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В порушення умов договору, позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 02.11.2015 року за відповідачем числиться заборгованість у розмірі 27005,22 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3000,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14158,07 грн.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом - 8085,00 грн.; а також з штрафів відповідно до п.8.6 умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 1262,15 грн. - штраф (процентна складова). Відповідач повідомлявся про виникнення заборгованості по оплаті передбачених договором платежів перед позивачем, однак кошти позичальником повернуті не були. Таким чином, в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, що змусило банк звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судове засідання 15.02.2016 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав до суду заяву в якій просить слухати справу за його відсутності. Проти постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 2). У судовому засіданні 15.02.2016 року відповідач та його представник [PERSON] заперечували щодо позову, просили у його задоволенні відмовити, застосувавши строк позовної давності, з приводу чого подали відповідну заяву (а.с. 33-36). Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві (а.с. 8). Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 29.09.2008 року було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% у рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 8). Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виходячи з наведеного вищезазначений кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим. Судом встановлено, що Банк виконав повністю свої зобов'язання, у відповідності до умов кредитного договору та надав позичальнику кредит. Згідно розрахунку, наданого позивачем станом на 02.11.2015 року, заборгованість відповідача становить 27005,22 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3000,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14158,07 грн.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом - 8085,00 грн.; а також з штрафів відповідно до п.8.6 умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 1262,15 грн. - штраф (процентна складова), чим порушив умови кредитного договору (а.с. 5-8). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що міститься в постанові від 20 листопада 2013 р. по справі №6-126цс13 роз'яснено, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Матеріали справи свідчать, що за умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредитних коштів частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором, а також встановлена відповідальність за несвоєчасне погашення мінімального платежу. Згідно з положеннями ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] на виконання умов договору було здійснено останній платіж 17.06.2009 року (а.с. 5). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. (справа №6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду по розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 р. внесені зміни і доповнення у постанову Пленуму № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. В даній постанові зміни стосувались застосування строку позовної давності у кредитних правовідносинах, так зазначено, що положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказано, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосується позасудового порядку вирішення спору. У зв'язку з цим для застосування строку позовної давності у судовому порядку необхідна заява відповідача про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України. Офіційне тлумачення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надано також Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.11 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд встановив, що позивач звернувшись до суду з позовом до [PERSON], лише 06.11.2015 р., та пропустив строк позовної давності, клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів поважності цього пропуску не подав, в той час як між сторонами укладено договір споживчого кредиту, та враховуючи, що представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволення в зв'язку зі спливом строку позовної давності. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed