Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в подальшому подав заяву про уточнення позовних вимог, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №11075285000 від 10 листопада 2006 р. в сумі 22285,27 доларів США та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 1369 грн. 17 коп., а також звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 10 листопада 2006 р., а саме: двохкімнатну квартиру, загальною площею 48,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], що є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON], для задоволення вимог, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11075285000 від 10 листопада 2006 р. в розмірі 22285,27 доларів США та заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 1369 грн. 17 коп., мотивуючи тим, що отримавши кредит відповідач не здійснював його погашення в визначені в договорі та графіку строки, в результаті чого утворилась вказана заборгованість, з урахуванням заборгованості за кредитом, відсотками та пені. Представник позивача в судове засідання не зявився, а позивач просив справу розглядати за його відсутності та не заперечив проти прийняття заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися повторно, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялись у встановленому порядку, а тому суд, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, прийняв рішення про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд враховує наступне. Згідно ст. 1054 Цивільного Кодексу України (надалі ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 10 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11075285000 (а.с 8-17), за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредитні кошти в розмірі 33 000 доларів США та зобовязався повернути кредит до 09 листопада 2016 року зі сплатою 11,80 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно вимог до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок належним чином та у встановлений відповідно до умов договору строк. Ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, який прострочив, якщо він не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України, передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 42-56) заборгованість за кредитним договором № 11075285000 від 10 листопада 2006 року, станом на 03 листопада 2014 року становить 22285 доларів 27 центів США, з яких 22 028 доларів США 84 центів заборгованість по кредиту, 256 доларів 43 центів США - відсотки за користування кредитом. На адресу відповідача, з метою досудового врегулювання спору, надсилався лист-вимога про дострокове повернення суми кредиту (а.с. 62-63). Лист-вимога залишилася без реагування. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 575 ЦК України одним з видів забезпечення виконання зобовязань є іпотека. В забезпечення належного виконання зобовязання по кредитному договору № 11075285000, між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] 10 листопада 2006 року укладено іпотечний договір (а.с. 24-27), у який в подальшому було внесно зміни згідно додаткового договору № 1 від 06 серпня 2009 року (а.с. 28-29), відповідно до п. 1.1 якого відповідачі передали у іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому ПАТ «УкрСиббанк»), двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить відповідачам на праві власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло (а.с. 39-40). Згідно п. 1.1 іпотечного договору вартість предмету іпотеки в цілому встановлена за згодою сторін в сумі 192 394 грн. Пунктом 4.4 наведеного договору визначено, що у разі невиконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.ст. 589, 590 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду. Статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача слід задовольнити частково, а саме, в частині стягнення з відповідача 1 позичальника [PERSON] заборгованості, а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити, виходячи з такого. Вартість предмета іпотеки сторони оцінили в договорі іпотеки 192 394 грн., а згідно з наданим Звітом про оцінку майна його вартість становить 456 222 грн. При цьому, вирішуючи даний спір в цілому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України. Так, аналіз судової практики застосування судами законодавства яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, вказує на те, що суди припускаються помилок під час вирішення справ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно зі стягненням заборгованості за кредитним договором. Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), рішення судів, мають бути такими, що відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Зважаючи на дану правову позицію, суд вважає, що позові вимоги слід задовольнити тільки в частині стягнення заборгованості, що залишилася на час ухвалення рішення суду, з позичальника, а в решті вимог відмовити. При цьому суд також враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У відповідності до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В той же час, позивачем суду не представлено належного доказу в підтвердження того, що на момент укладення зазначеного вище кредитного договору у ПАТ «УкрСиббанк» була ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. При цьому розрахунок заборгованості станом на 03 листопада 2014 р. (а.с. 56) підтверджує, що курс долара США до гривні на час звернення позивача до суду становив 12,950746000 грн. за долар США. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 11075285000від 10 листопада 2006 р. в розмірі 288610 грн. 87 коп., що є грошовим еквівалентом суми заборгованості у валюті, в сумі 22285 дол. 27 цент. США (12,950746000 грн. х 22285 дол. 27 цент США), а також 1369 грн. 17 коп. пені та понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 2899 грн. 80 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, вказаних правових позицій Верховного Суду України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 11, 15, 16, 20, 193, 525, 526, 523, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial