Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, зазначаючи, що позивач згідно кредитного договору № HEB0АК00950023 від 09.12.2005р. надав відповідачу кредит в сумі 32881,94гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.12.2010р. З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором сторони 09.12.2005р. уклали договір застави рухомого майна, предметом якого є автомобіль ЗАЗ, модель: 110307, рік випуску 2005, тип ТЗ: ліфтбек, д.н. [NUMBER], що належить відповідачу. Відповідач порушив умови договору та має заборгованість в розмірі 13931,46грн. В судовому засіданні представник позивача Мгоян Р.С. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що зазначені в позові, наполягав на їх задоволені. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що надані позивачем розрахунки не відповідають дійсності, станом на 10.12.2010 року кредит був повністю погашений. Процентна ставка по кредитному договору являється 1,25 і збільшення даної процентної ставки не допускається. Дане питання розглядалось у суді і є відповідне рішення суду. Банк при укладанні договору не виконав вимоги законодавства щодо повідомлення позивача про тип відсоткової ставки. Не визначення типу відсоткової ставки потягло за собою не визначення можливих меж коливання сплати процентної ставки за користування кредитом, а отже позивач був позбавлений можливості визначитись наперед з розміром відсотків за користування кредитом протягом дії кредитного договору, не отримав повної та об'єктивної інформації про ціну послуги, що вплинуло на вільний та компетентний вибір позивача при обиранні кредитодавця та суперечить підпункту 2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка містить положення щодо обов'язкового детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Заборгованість виникла лише тому, що позивач збільшив процентну ставку і продовжував нараховувати пеню та інші нарахування. Крім того, просив застосувати позовну давність, вважаючи, що поважних причин для її продовження чи поновлення позивач не навів, та взагалі не клопотав про поновлення такого строку, ніщо не перешкоджало позивачу своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом. Заслухавши сторони, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 09.12.2005р. між сторонами укладено кредитний договір № HEB0АК00950023. У відповідності до умов даного договору банк надав відповідачеві кредитні кошти на строк до 09.12.2010р. у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 24357,00грн. для купівлі автомобіля, а також на сплату страхових платежів у сумі 8524,95грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,30% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 655,19грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншим витратам банку. З метою забезпечення виконання зобов'язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір застави рухомого майна, предметом якого є автомобіль ЗАЗ, модель: 110307, рік випуску 2005, тип ТЗ: ліфтбек, д.н. [NUMBER], що належить відповідачу. Пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства. Сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з грудня 2010 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 17 січня 2014 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору періодом сплати вважається період з 7 по 14 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 655,19грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншим витратам банку (п.1.1). Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами у період з 7 по 14 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цих зобов'язань. Згідно ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до вимог ст. 266 ЦПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позовна давність за позовними вимогами спливла і підстав до її поновлення немає, то суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на заставлене майно.

Outcome: dismissed