Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач 05.12.2016 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсними договори купівлі продажу квартири № [ADDRESS], а саме: договір купівлі продажу квартири від 19.08.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; договір купівлі-продажу від 22.08.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; договір купівлі-продажу від 29.03.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав , що вказані договори є недійсним, з тих підстав , що [PERSON] помер 06.08.2015 року, а договір від його імені укладений 19.08.2015 року, тобто через 13 днів після його смерті. Оскільки в результаті укладання вказаних договорів він позбавлений права на отримання спадщини за заповітом , вимушений звернутися до суду . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Смолка О.І. провадження по справі відкрито. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 29.05.2017 року, справу передано в провадження судді Жукової О.Є.. 27.11.2017 року позивач надав суду уточнену позовну заяву , в якій з підстав , викладених в первісному позові , посилаючись на вимоги ст.ст. 228 , 388 ЦК України просив суд визнати договір купівлі- продажу квартири, що розташована за адресою : [ADDRESS], укладений 19 серпня 2015 року між [PERSON], померлим 06 серпня 2015 року, та [PERSON] недійсним; визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, квартиру за адресою : [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 06.08.2015 року; витребувати на користь позивача спірну квартиру із незаконного володіння [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності від 29.03.2016 року на спірну квартиру проведену на відповідача [PERSON]. Ухвалою суду від 24 січня 2018 року визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 15.02.2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав відзив , в якому просив в задоволенні уточнених позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування наданих заперечень зазначив, що на момент укладання договору [PERSON] не знав і не міг знати про те, що особа, яка укладала з ним договір від імені [PERSON] не є [PERSON]. Гарантом правомірності укладання договору був приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]. Також, представник відповідача зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем, а позивач не надав належних доказів того, що вчинений за його участі правочин є таким, що порушує публічний порядок . Крім того, на думку представника відповідача [PERSON] немає жодних підстав для застосування положень ч.1 ст. 388 ЦК України , оскільки на час укладання оспорюваного договору [PERSON] не був власником майна , мав лише права звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У вступному слові представник позивача підтримав уточнену позовну заяву, надав пояснення аналогічні в ній викладеним. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові позов не визнав з підстав викладених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] Канаф»єва А.Т. та відповідач [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилися, відзив на позов не надали, в зв»язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Третя особа Четверта Запорізька державна нотаріальна контора в наданому суду клопотанні просила справу розглядати за відсутності її представника . Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. 06 серпня 2015 року помер [PERSON] , [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 333899 та рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року, яким встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON] є одна і та сама особа. За життя [PERSON] , у відповідності до заповіту від 27 квітня 2013 року , посвідченого державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 2-160, заповів все належне йому майно, в тому числі квартиру за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Позивач [PERSON] 17.11.2015 року звернувся до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Разом з тим, при оформленні спадкових прав позивачу стало відомо , що на підставі договору купівлі- продажу квартири, що розташована за адресою : м. Запоріжжя, вул. Шкільна (стара назва вул. [PERSON])[ADDRESS], який укладений 19 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1059, [PERSON] продав належну йому квартиру [PERSON] . Тобто, судом достеменно встановлено, що спірна квартира була відчужена від імені [PERSON] , який помер 06 серпня 2015 року , вже після його смерті . Стаття 215 ч. 2, 3 ЦК України визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У відповідності до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин, що порушує публічний порядок, є нікчемним. Таким чином, зазначені вище обставини доводять той факт, що [PERSON] через смерть , не міг бути присутнім при укладанні договору купівлі-продажу від 19 серпня 2015 року і не підписував зазначені документи. Також ці обставини свідчать про те, що дії осіб, які незаконно розпорядилися квартирою, належною [PERSON] , є такими, що спрямовані на порушення конституційних прав позивача щодо позбавлення його права на спадкування нерухомого майна. Тому такий правочин, а саме, договір купівлі-продажу від 19 серпня 2015 року у відповідності до ст. 228 ЦК України є нікчемним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Враховуючи встановлений судом факт смерті [PERSON] на час укладання договору купівлі - продажу , суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири, який укладений 19 серпня 2015 року між [PERSON] , померлим 06 серпня 2015 року, та [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1059. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільним кодексом України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно абз. 2 п.26 зазначеної Постанови оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частина 1 ст.388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається із матеріалів цивільної справи спірна квартира вибула з володіння власника [PERSON] незаконним шляхом, поза його волею. В подальшому, як встановлено в ході розгляду справи, квартира № [ADDRESS], декілька раз була відчужена , що підтверджено договором купівлі продажу квартири від 22.08.2015 року укладеним між [PERSON] та [PERSON] та договором купівлі-продажу від 29.03.2016 року укладеним між [PERSON] та [PERSON]. За таких обставин у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України квартира № 51 у будинку № 44 А по вулиці Шкільна у місті Запоріжжі підлягає витребуванню у добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON] , як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON]. Слід також зазначити наступне. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Судом установлено, що спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповів спірну квартиру [PERSON] - позивачу по справі. [PERSON] помер 06 серпня 2015 року . Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені [PERSON] поза його волею, то він мав право вимагати відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а тому доводи представника відповідача [PERSON] щодо неможливості застосування до наявних між сторонами правовідносив положень ст. 388 ЦК України є безпідставними . Враховуючи вищенаведені норми спадкового права, суд приходить також до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру № 51 у будинку № 44 А по вулиці Шкільна у місті Запоріжжі, оскільки через неправомірні дії зі спадковим майном він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо скасування державної реєстрації на спірну квартиру за відповідачем [PERSON]. Так, зі змісту ст.ст.3, 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що уповноваженим органом, який здійснює реєстрацію права власності на нерухоме майно є відповідний орган державної реєстрації прав. Ст.15 цього Закону визначений порядок державної реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація, зокрема, проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Отже, суд не вправі скасовувати або здійснювати державну реєстрації прав на нерухоме майно. Окрім цього задоволення вимоги позивача щодо витребування майна є підставою для скасування та реєстрації права на нерухоме майно реєстратором після набрання рішенням законної сили. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягнувши з [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 гривень за вимогу немайнового характеру, та зі [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 3126,00 гривень за вимоги майнового характеру .

Outcome: partial