Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач 02.09.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в присутності двох свідків між ним та [PERSON] 21.06.2019 року було укладено два усних договори: договір підряду на проведення відповідачем ремонтних робіт із зовнішнього утеплення стін квартири позивача, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та улаштування\~фундаменту,\~стін та\~даху банного\~будинку протягом\~одного місяця\~з моменту\~укладення договору\~з наданням\~авансу у\~сумі 65000,00\~грн.;\~договір позики\~грошових коштів\~у сумі\~100000,00\~грн.\~строком на\~один місяць. Разом з тим, отримавши грошові кошти відповідач зник, жодного разу не з`являвся на зазначених об`єктах для проведення ремонтних робіт та взагалі їх не розпочав, у місячний строк позичені кошти не повернув. 22.08.2019 року на адресу відповідача направлено вимоги про повернення боргу в розмірі 100000,00 грн. та 65000,00 грн., однак грошові кошти відповідач до цього часу не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 21.06.2019 року в розмірі 100000,00 грн., стягнути заборгованість за невиконання договору підряду від 21.06.2019 року в розмірі 65000,00 грн., судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1650,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2020 року було роз`єднано позовні вимоги, викладені у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та виділено в самостійне провадження вимогу [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2020 року у задоволені заяви [PERSON] його представника [PERSON] про зупинення провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики було відмовлено. У судовому засіданні 09.12.2020 року ухвалами, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, клопотання відповідача про витребування доказів було задоволено, ухвалено витребувати матеріали кримінального провадження №12019040690002046 для огляду у судовому засіданні; клопотання відповідача про виклик та допит свідків було задоволено частково, ухвалено викликати та допитати свідків [PERSON] та [PERSON] ; закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. 05.01.2021 року на адресу суду надійшли матеріали кримінального провадження №12019040690002046 (а.с. 38). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі та участі його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка учасників справи у судове засідання 12.04.2021 року не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 12.04.2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 21.06.2019 року [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується копією розписки (а.с. 13). 22.08.2019 року на адресу відповідача направлено вимогу про повернення боргу в розмірі 100000,00 грн., однак грошові кошти відповідач до цього часу не повернув (а.с. 14, 16). В провадженні СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 12019040690002046 від 24.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. В ході досудового слідства було встановлено: 24.06.2019 року до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від [PERSON] про те, що в період часу з квітня 2019 року по середину червня 2019 року [PERSON] шахрайським шляхом заволодів майном заявника. Постановою слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 26.07.2019 року кримінальне провадження № 12019040690002046 від 24.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Із розписки, складеної 21.06.2019 року, вбачається, що 21.06.2019 року [PERSON] отримав в борг 100000,00 грн. (а.с. 13). При цьому зі змісту розписки не можливо встановити факт укладання договору позики, оскільки у розписці відсутнє ПІБ позикодавця, а також відсутнє зобов`язання про повернення грошових коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Отже, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В ході досудового слідства у кримінальному провадженні № 12019040690002046 від 24.06.2019 року встановлено, що між сторонами виникли правовідносини не з договору позики, а з приводу неналежного виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed