Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позов тим, що відповідно до укладеного договору DNH4КР92900028 від 08.06.2006 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3508,9 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 09.06.2008 року. Відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань перед кредитором, у зв'язку з чим станом на 17.09.2012 року виникла заборгованість 29 907,94 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 382,24 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 9106,10 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 18519,31 грн., а також штрафів відповідно до п.6.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1400,38 грн. - штраф (процентна складова) (уточнений позов на а.с. 28-29 т. 2). Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов (а.с. 83-85 т. 1), мотивуючи його тим, що при укладенні договору споживчого кредиту вона була введена в оману щодо істотних обставин. Так, 08.06.2006 року у магазині ТОВ «Альпарі» вона обрала товар (побутову техніку) і вирішила придбати його в кредит. Під час оформлення кредитного договору в приміщенні магазину консультантом з кредитів ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було повідомлено, що стався збій в програмі і після відправлення її даних до головного офісу банку в Дніпропетровську відповідь (згода) на укладення договору не надійшла, тому консультант повідомила, що кредит надати не зможе, вибачилась і повернула всі документи. Вона пішла з магазину і не отримала товар, сприйнявши це як відмову у наданні кредиту. Через деякий час вона дізналась, що з її карткового рахунку в період з 02.01.2009 року до 16.08.2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» здійснювало періодичне стягнення грошей в рахунок погашення боргу по кредитному договору. Враховуючи те, що договір був оформлений без її відома, іншою особою ([PERSON]), а не консультантом [PERSON], з наступною підміною номера договору - DNH4КР92900030 замість DNH4КР92900028, без оформлення кредитної справи, і в зв'язку з тим, що вона не була повідомлена про перерахування коштів на ТОВ «Альпарі», [PERSON] вважає, що внаслідок умисних дій вона була введена в оману при укладенні кредитного договору, в зв'язку з чим не отримала ні кредитних грошей ні побутової техніки. На підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати даний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача Ліфанова Л.М. підтримала позов ПАТ КБ «Приватбанк», просила його задоволити, зустрічний позов [PERSON] не визнала. Пояснила, що банк повністю виконав своє зобов'язання по кредитному договору № DNH4КР 92900028, перерахувавши кошти на рахунок ТОВ «Альпарі» і в договорі не зазначено про те, що банк має повідомити клієнта про перерахування коштів. Позичальниця була ознайомлена з умовами кредитування, що підтвердила своїм підписом. На сьогоднішній день доказів того, що [PERSON] не отримала товар, немає, тому вона має погасити борг. Відповідач не довела введення її в оману, про що також висловила позицію касаційна інстанція при розгляді даної справи, тому позов її є безпідставним. Строк позовної давності встановлений Умовами надання споживчого кредиту тривалістю 10 років. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 03.04.2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» не визнала, суду пояснила, що дівчина в магазині «Альпарі» оформляла кредит для придбання техніки - холодильника і газової плити. Вона надала свій паспорт, код і підписала документи, але якого змісту - не пам'ятає, оскільки не читала. Дівчина сказала, що відбувся збій в мережі і головний офіс не погодив надання кредиту, тому вона пішла з магазину без товару. Вважає, що банк ввів її в оману, тому просила визнати недійсним договір. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] первісний позов не визнали, зустрічний підтримали. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що факт введення [PERSON] в оману при підписанні договору підтверджується показаннями самої [PERSON], свідка [PERSON], який проводив службове розслідування та висновком по результатам службового розслідування. Умисел і обманні дії банку полягають неправдивому повідомленні представником банку про неможливість надання кредиту, у підписанні договору зі сторони банку іншою особою, аніж та, що надавала кредит, у замовчуванні щодо переказу кредитних коштів в сумі 2699 грн. на рахунок ТОВ «Альпарі», та неповідомленні про час і місце отримання побутової техніки, у підміні договору із номером DNH4КР92900028 на DNH4КР92900030, а також відсутності всіх необхідних підписів у договорі. Вважає, що на підставі ст. 230 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» договір … 92900028 є недійсним. Крім того, до вимог ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає застосуванню позовна давність. Представник третьої особи - ТОВ «Альпарі» - [PERSON] в судовому засіданні 18.03.2014 року пояснив, що [PERSON] в магазині ТОВ «Альпарі» обрала для придбання побутову техніку, тому був виписаний рахунок, який оплачений ПАТ КБ «Приватбанк». Факт передачі товару на сьогоднішній день неможливо підтвердити, оскільки всі документи за давністю були знищені. Також визнав, що кошти на ПАТ КБ «Приватбанк» не повертались і були зараховані як прибуток. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позови ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 08.06.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNH4КР 92900028, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит на суму 3508,70 грн., з яких 2699 грн. позичальник доручила перерахувати на поточний рахунок ТзОВ «Альпарі» в день надання кредиту для оплати товару - холодильника, вартістю 1969 грн. та газової плити, вартістю 730 грн. Кредит наданий на строк 24 місяці до 09.06.2008 року зі сплатою за користування 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с. 19-20 т. 1). Позичальник погодилась, що заява разом з запропонованими ПриватБанком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. Також позичальник підтвердила, що отримала інформаційно-консультативну послугу від ТОВ «Приват Кредит» у повному обсязі до отримання кредиту від ПриватБанку. Ознайомлена та згодна умовами надання споживчого кредиту, які надані були у письмовій формі. Своїм підписом підтвердила факт про надану повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку. Заява позичальника була оглянута в оригіналі і в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечила факт її підписання. Банк перерахувавши кредитні кошти 09.06.2006 року (наступного дня) на рахунок №?2600930129 ТОВ «Альпарі» в АКБ Укрсоцбанк, що підтверджується меморіальним ордером № 60609В00DZ від 09.06.2006 року (а.с. 62 т. 1), виданого на підставі рахунку № 42 на оплату товару (а.с. 61 т. 1) та довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 79 т.1). Частинами 1,3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.. 204 ЦК України). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу (ст. 526 ЦК України). Крім того, оскільки між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений споживчий кредит, до даних правовідносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». У справах про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30.10.2013 року вказав, що суд належним чином не перевірив, чи виконав ПАТ КБ «Приватбанк» умови договору в частині перерахування коштів з кредитного рахунку на користь торгівельно-сервісного підприємства. В судовому засіданні було встановлено, що згідно заяви позичальника, п.п. 2.1, 2.2 Умов надання споживчого кредиту (а.с. 14-18) [PERSON] доручила банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 2699 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ТОВ «Альпарі», а також оплатити послуги ТОВ «Приват Кредит». Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач не виконав своє зобов'язання щодо перерахування коштів в день надання - 08.06.2006 року, а здійснив перерахування з кредитного рахунку позичальника [NUMBER] лише 09.06.2006 року (а.с. 62, 79 т.1), не повідомивши про це [PERSON] Таким чином, позичальник [PERSON] мала достатньо підстав вважати, що 08.06.2006 року вона не отримала кредит для оплати товару. В судовому засіданні [PERSON] заперечила факт отримання товару в магазині ТОВ «Альпарі», іншими належними письмовими доказами факт отримання не підтверджений. 30.08.2010 року ТОВ «Альпарі» повідомило, що не може підтвердити видачу товару [PERSON], оскільки документи за 2006 рік були знищені відповідно до акту від 02.01.2010 року (а.с. 73 т. 1, 129 т.1). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що 08.06.2006 року вона повідомила [PERSON], що кредит їй наданий не буде і товар в магазині [PERSON] не отримала. Враховуючи наведені обставини та норми Закону, а також те, що споживчий кредит був наданий на придбання продукції, проте бажаного позичальник не отримала, а також враховуючи загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності (ст. 3 ЦК України), суд вважає, що сума боргу по кредитному договору в розмірі 29 907,94 грн. стягненню з [PERSON] не підлягає. Оскільки відповідно до Умов надання споживчого кредиту сторони встановили строк позовної давності тривалістю 10 років, підстав для застосування давності за вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» немає. Заперечуючи щодо первісного позову про стягнення боргу, відповідачка посилалась на те, що була введена в оману стосовно факту оплати товару і перерахування коштів. Разом з тим, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум ВСУ в постанові від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Разом з тим, належних доказів того, що [PERSON] вчинила правочин будучи введеною в оману іншою стороною правочину, немає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що в 2006 році вона працювала в ТОВ «Приват Кредит» на посаді консультанта і пам'ятає, що до неї звернулась [PERSON] за оформленням кредиту для оплати товару в магазині побутової техніки «Альпарі». Вона подала заявку в Дніпропетровськ, проте дозвіл на видачу кредиту головний офіс не надав, тому вона вибачилась перед клієнтом і [PERSON] пішла. Чи підписували вони документи - не пам'ятає. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що обман полягає у повідомленні неправдивої інформації про неможливість надання кредиту, замовчуванні (неповідомленні) про дооформлення та підписання кредитного договору іншим представником банку без відома [PERSON], замовчування (неповідомлення) про переказ кредитних коштів для придбання побутової техніки після неправдивого інформування про неможливість надання кредиту та підписання договору, замовчування (неповідомлення) про час і місце отримання побутової техніки після неправдивого інформування про неможливість надання кредиту та підписання договору не є обставинами щодо введення позичальника в оману і визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Слід зазначити, що [PERSON] уклала договір із ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом подання заяви позичальника, а тому, якщо вона не отримувала коштів (товару), то це є підставою для розірвання договору на підставі ст. 651 ЦК України, а не для визнання його недійсним, проте такі вимоги [PERSON] заявлені не були. Посилання на те, що договір не підписаний [PERSON], а підписаний менеджером [PERSON], також не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки позивач [PERSON] не заперечувала факту укладення договору, а наполягала на визнанні його недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Відповідно до п. 8 постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Враховуючи те, що форма письмового договору встановлена у вигляді заяви позичальника, суд вважає безпідставним твердження представника відповідача [PERSON] про його недійсність через непідписання його особою, що надавала оплатні консультативні послуги від ТОВ «Приват Кредит» [PERSON] Аналізуючи наведені обставини, суд прийшов до переконання про те, що підстав для визнання договору недійсним немає, а тому зустрічний позов [PERSON] також не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за сторонами.

Outcome: dismissed