Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

ПАТ «КБ «Приват Банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 31.10.2005 р. в сумі 28592,41 грн., яка складається з наступного заборгованість за кредитом - 3578,92 грн., заброгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 23175,76 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. і штраф (відсоткова складова) в сумі 1337,73 грн., посилаючись на те, що відповідно до договору без номеру від 31.10.2005 р. відповідачка отримала кредит в сумі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Але відповідачка договір не виконує, кредит і відсотки не повертає, у зв'язку із чим просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, а також стягнути з відповідачки судові витрати. В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення відповідачкою умов кредитного договору. При цьому, представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити суду, чим обґрунтовується розмір основної кредитної заборгованості [PERSON] в сумі 3578,92 грн., якщо сам позивач в позові зазначає про те, що відповідачка отримала кредит в сумі 5 000 грн.; не зміг він пояснити і питання щодо строку отримання кредиту, оскільки не надано кредитної картки, про яку вказано в заяві-договорі [PERSON] про отримання кредиту з зазначенням строку дії; не зміг надати банківську виписку картрахунку та вказати про звітний період, щоб мати змогу вказувати про порушення відповідачкою певних зобов'язань; не зміг довести, що у банка виникли обов'язки по наданню кредитного ліміту відповідно до Заяви, так як такий обов'язок виникає у банка з моменту надання платіжної системи операції к списанню з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту; не надав суду доказів про особисте підписання відповідачкою Умов і правил надання банківських послуг, на порушення яких останньою посилався позивач. Представник відповідача, що діє на підставі ордеру, проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, при цьому пояснив про те, що у позивача відсутні докази отримання [PERSON] кредиту в сумі 5 000 грн., відсутні докази строку дії кредитної картки, звітного періоду, останньої проплати відповідачки, докази підписання нею умов кредитування, у зв'язку із чим вважав, що позивач не надав суду належних доказів про порушення відповідачкою умов кредитного договору, а доказування заявленого позову ґрунтуються лише на особистих поясненнях представника позивача. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 31.10.2013 р. [PERSON] була підписана заява про отримання кредиту в сумі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В матеріалах справи є також Умови і правила надання банківських послуг. Як вказує позивач, відповідачка договір не виконує, кредит і відсотки не повертає, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором б/н від 31.10.2005 р. всього в сумі 28592,41 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 3578,92 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 23175,76 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. і штраф (відсоткова складова) в сумі 1337,73 грн. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Але, для того, щоб мати змогу говорити про порушення позичальником умов договору, слід чітко знати ці умови як позичальнику, так і суду. В спірному випадку представник позивача не змог пояснити суду, чим обґрунтовується розмір основної кредитної заборгованості [PERSON] в сумі 3578,92 грн., якщо сам позивач в позові зазначає про те, що відповідачка отримала кредит в сумі 5000 грн., при цьому саме на суму боргу в розмірі 3578,92 грн. позивачем здійснювалися усі інші нарахування; не змог пояснити і питання щодо строку отримання відповідачкою кредиту, оскільки не надано кредитної картки, про яку вказано в заяві-договорі [PERSON] про отримання кредиту з зазначенням строку дії, і якщо строк дії договору 12 місяців, то строк дії картки теж 12 місяців і закінчується 31.10.2006 р., тобто, строк позовної давності для пред'явлення даного позову в такому випадку сплив; не зміг довести, що банк надав цей кредит, у банка виникли обов'язки по наданню кредитного ліміту відповідно до Заяви, так як такий обов'язок виникає у банка з моменту надання платіжної системи операції к списанню з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту; не змог вказати про звітний період відповідачки, щоб мати змогу вказувати про порушення відповідачкою певних зобов'язань щодо порушення строку проплат; не надали суду доказів про особисте підписання відповідачкою Умов і правил надання банківських послуг, на порушення яких останньою посилалися, хоча вказували, що позивач письмово ознайомив відповідачку з цими Умовами кредитування і з ними остання погодилася. Крім особистих пояснень представників позивача, належних і допустимих доказів в обґрунтування позову і зазначених вище істотних обставин справи, позивачем суду не надано. Згідно частини 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 9.12. вказаного договору, він діє 12 місяців з моменту підписання. Передбачена автоматична пролонгація на той же строк. Отже, вищевказаним договором не визначено чітко строк виконання позичальником зобов'язання, дія договору 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону о припиненні дії договору, він автоматично лонгирується на той же строк, це не може розглядатися як установлення строку дії договору у розумінні положень статей 251 і 252 ЦК України, згідно з якими строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, що має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами . Разом з тим із настанням певної події , що має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати . Згідно статті 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Положеннями статті 256 цього Кодексу визначено поняття позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статей 257-258 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи , право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Згідно частини 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частини 4 та 5 статті 267 вказаного Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім цього, у відповідності до пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012р., враховуючи положення пункту 7 частини 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). З матеріалів справи вбачається, що останній мінімальний платіж за договором був здійснений відповідачем у вересні 2007 року, тому з 30 листопада 2010 року Банком нараховується прострочена заборгованість за тілом кредиту і відсотками за кредитом станом на 09.09. 2013 року у загальному розмірі 28592,41 грн. Банк звернувся до суду з цим позовом поза межами встановленого законом трирічного строку - « 16» жовтня 2013 року. Крім того матеріали справи свідчать , що відповідач отримав кредитну картку терміном дії 2 роки , строк дії картки закінчився у жовтні 2007 року. Таким чином, у розумінні зазначених положень договору строк виконання договірних зобов'язань обумовлений кредитором строком дії кредитної картки і кредитної лінії, а строк погашення позичальником заборгованості за договором. Доказів щодо перевипуску Банком картки і продовження договору на наступний строк позивачем не надано, що підтверджує доводи представника відповідача про те, що Банк у любому випадку пропустив строк позовної давності на значний термін, виходячи з положень пунктів укладеного сторонами договору. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, виходячи із наданих позивачем доказів, заявлені із пропуском трирічного строку позовної давності, що в сукупності свідчить про їх недоведеність і необхідність відмови у задоволенні позову по суті.

Outcome: dismissed