Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

ПАТ «Одеський коровай» звернулося до суду з позовом до фізичної особи [PERSON] та ТОВ «Форес» про визнання права власності, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння. Як на підставу позову, ПАТ «Одеський коровай» посилається на той факт, що на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні позивача, знаходяться обєкти нерухомості, які були самовільно побудовані (реконструйовані) ТОВ «Форес», проте. не є власністю останнього. Позивач вважає, що законодавчо передбачена можливість легалізації самочинно збудованого нерухомого майна у судовому порядку шляхом визнання права власності на нього за особою, яка хоча і не здійснила будівництво майна, проте є власником (користувачем) земельної ділянки, на якій цей обєкт знаходиться. Проте, позивач вважає, що ТОВ «Форес» грубо порушується його право, оскільки на теперішній час саме ТОВ\~«Форес» використовує нерухоме майно, що є предметом спору та, яке розташоване в м.Одесі по вул.Одарія, б.9, на земельній ділянці, яка знаходиться у використанні позивача. Щодо вимог до [PERSON], позивач посилається на те, що саме [PERSON] не виконала покладених на неї зобовязань за договором доручення від 12.04.2012 року в частині вчинення дій з оформлення права власності на нерухоме майно, що є предметом даного спору. Позивач вважає, що саме через недбалість та недобросовісність [PERSON] його право з оформлення за ним права власності на майно є порушеним, зазначив, що за умовами договору доручення від 12.04.2012 року і є всі правові підстави для стягнення з [PERSON] суми штрафу в розмірі 15000,00 грн. Також позивач вказує на те, що 17.06.1999 року, на підставі рішень виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 20.12.1997р. №820 та №878, позивачу був виданий Акт (серія ІІ-ОД №004037) на право постійного користування землею (земельною ділянкою, розташованою в місті Одеса по вулиці Одарія, будинок 9), який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 63 (далі по тексту Акт №63 від 17.06.1999р.). 25.04.2001 року та 22.02.2002 року між ВАТ «Одеський коровай», «продавець», (протоколом №1 від 22.04.2011р. позивач змінив свою організаційно правову форму з відкритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство) та ТОВ «Форес», «покупець», були укладені договори купівлі-продажу, на підставі яких покупець отримав у власність 31/100 частин нежитлових будівель хлібозаводу №1, розташованих за адресою: м.\~Одеса, вул.Одарія, 9 (позначені на схематичному плані літерами «Е», «Л», «М», «Ж», «О»). Об`єкти купівлі-продажу мають загальну площу 2241,8,3 кв.м. У процесі експлуатації означених нежитлових приміщень, ТОВ «Форес» здійснив реконструкцію (самочинне будівництво) означених приміщень, за результатом чого отримав нежитлові будівлі, позначені на схематичному плані літерами «Е», «Л», «М», «Ж», «О», загальною площею 2306,4 кв.м. При цьому, будівництво було здійснено за відсутності дозвільної документації та затвердженої проектної документації, без отримання згоди законного користувача земельної ділянки, на якій такі приміщення розташовані (адреса земельної ділянки та розташування означених обєктів: м.Одеса, вул.Одарія, б.9). Означені факти встановлені постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.08.2011 року по справі №3/17-1435-2011, яка набрала чинності, у звязку із чим, в розумінні ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, вони не потребують повторного доказування. За результатами вчиненого самовільного будівництва, ТОВ «Форес» зверталось до господарського суду Одеської області із позовом до позивача ПАТ «Одеський коровай» про визнання права власності на самовільно побудовані обєкти нерухомості. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.08.2011р. по справі №3/17-1435-2011, якою було скасовано рішення господарського суду Одеської області від 04.05.2011 року по справі №3/17-1435-2011, у задоволені позовних вимог ТОВ «Форес» відмовлено з причини відсутності в останнього прав на земельну ділянку, на якій були збудовані обєкти нерухомості. Одеський апеляційний господарський суд визнав означений факт достатньою правовою підставою для відмови ТОВ «Форес» у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на обєкти спірного нерухомого майна: нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул.Одарія, 9. Таким чином, постановою суду встановлений факт відсутності у ТОВ «Форес» прав на нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул.Одарія, 9. Зазначена постанова Одеського апеляційного господарського суду набрала чинності та, відповідно до ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України, п.5 ст.124 Конституцію України, є обов'язковою до виконання на всій території України. Отже, як встановлено судом, до теперішнього часу не є оформленим належним чином право власності на спірні обєкти нерухомості. При цьому, з інформації, що надана позивачем та розміщена на офіційному веб порталі ТОВ «Форес» за доменною адресою http://fores.ua, вбачається, що ТОВ «Форес» здійснюється виробництво майонезу за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9. Тобто, ТОВ «Форес», без наявності відповідних правових підстав, використовує спірні приміщення. Посилаючись на наведене вище, позивач звернувся до суду та просить визнати за ним, як за користувачем земельної ділянки, на якій розташовані спірні обєкти нерухомості, право власності на нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовані за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9, припинити право власності ТОВ «Форес» на нерухоме майно та витребувати майно з чужого незаконного володіння ТОВ «Форес». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлений позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] Д.Ф. в частині заявлених до його довіритель ниці вимог позов не визнав, пояснивши, що виконати умови договору вона не змогла з обєктивних причин, оскільки тривалий час хворіла. Представник співвідповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Форес» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, копії усіх матеріалів справи отримав своєчасно, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив, із зустрічним позовом не звертався. Вислухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. З огляду на характер правовідносин, згідно постанови Одеського апеляційного господарського суду від 04.08.2011р. по справі №3/17-1435-2011, мова йде про набуття позивачем права власності на обєкти самовільного будівництва, які розташовані на земельній ділянці, що знаходиться в користуванні позивача по справі. Згідно із ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 вказаного Кодексу та ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Таким чином, позов про визнання права власності це не договірна вимога про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не поєднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не повязаних з позбавленням володіння. Відповідно до п.5 ст.376 Цивільного кодексу України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Закріплені у цій статті Цивільного кодексу України положення розкривають юридичну природу самочинного будівництва та визначають можливі юридичні наслідки такого будівництва і поширюються як на власників земельних ділянок, так і осіб, які не мають юридично оформлених титулів на земельну ділянку. Якщо особа не має законних прав на земельну ділянку, то самочинне будівництво може поєднуватись із самовільним зайняттям земельної ділянки. Отже, задля визнання права власності на обєкт нерухомості за особою, що є власником (користувачем) земельної ділянки, на якій майно розташоване, необхідна наявність одночасно двох умов: документи про право власності (користування) на земельну ділянку; доведеність факту відсутності порушення прав інших осіб. Під час вирішення питання про встановлення правомірного землекористувача ділянки, на якій розташовано спірне майно, суд виходить з того, що земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами України. Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України, від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного Закону України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Так, судом перевірено та встановлено правомірність набуття у позивача права користування спірною земельною ділянкою. Зокрема, позивач набув право постійного користування земельною ділянкою на підставі Акта №63 від 17.06.1999р., який був складений та виданий у відповідності до Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних акті на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю та право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999р., що була чинною на момент отримання позивачем, користувачем, відповідного права користування земельною ділянкою. Порядок отримання позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою повністю відповідає Основному Закону Конституції України. Жодних змін щодо користувача земельною ділянкою судом не встановлено. Під час вирішення питання про наявність чи відсутність факту порушення прав інших осіб, суд зазначає наступне. Факт відсутності порушення права ТОВ «Форес» вбачається із того, що означена особа не є власником спірного майна та не має жодних правових підстав для користування таким майном (договір оренди тощо), факт відсутності у ТОВ «Форес» права власності на спірне майно є встановленим судовим рішенням та не потребує повторного доказування. Окрім того, як встановлено судом під час розгляду даного спору по суті, позивач по справі був і являється єдиним правомірним користувачем земельної ділянки, що розташована в м.Одеса по вул.Одарія, б.9, як на момент отримання відповідного Акта №63 від 17.06.1999 року, так і після набрання чинності Земельним кодексом України в 2001 році. Доказів про будь-які права ТОВ «Форес» на означену земельну ділянку, оформлених у відповідності до Земельного кодексу України або згідно із законодавством, чинним до набрання чинності цим кодексом, суду не надано. Відомостей про інших осіб, що мають права на спірне майно, суду також не представлено. Окрім означеного вище, суд констатує, що в даному випадку, під час вирішення питання про визнання права власності на майно, рішення суду опосередковує не захист вже наявного у особи права власності, а виступає саме правостворюючим чинником, що випливає із ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України, та направлено на захист майнових, охоронюваних законом інтересів особи, ПАТ «Одеський коровай», права якої порушено, тобто, особи, що є законним користувачем земельної ділянки, на якій ТОВ «Форес» проведено самочинне будівництво. З огляду на вищевикладене, шляхом повного та всебічного розгляду представлених суду доказів, враховуючи встановлені судом факти, позовні вимоги про визнання права власності за ПАТ «Одеський коровай» на нерухоме майно: нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Одарія, 9, є правомірними, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. У свою чергу, позовні вимоги про припинення права власності ТОВ «Форес» на 23/100 частин нежитлових будівель хлібзаводу №1 за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9, а саме на триповерхову будівлю центрального складу, загальною площею 1770,5кв.м., що позначена на схематичному плані літерою «Е» та придбана за договором купівлі-продажу посвідченим 25.04.2001р.приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за номером 3298, про припинення права власності ТОВ «Форес» на 2/25 частин нежитлових будівель хлібзаводу №1 за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9, а саме на будівлю пральної і туалету, позначених на плані літерами «Л» та «М», будівлю складу ІВЦ, позначену на плані літерою «Ж», будівлю прохідної, позначеної на плані літерою «О», загальна площа яких становить 471,3 кв.м., що придбані за договором купівлі-продажу посвідченим 20.02.2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за номером 1283 є похідними від вимог про визнання права власності за ПАТ «Одеський коровай» на нерухоме майно: нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовані за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9 і, в разі задоволення останніх, підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог позивач про витребування майна з чужого незаконного володіння ТОВ «Форес» нерухоме майно: нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовано за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9, суд виходить з наступного. Згідно ст.387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто, коли річ незаконно вибуває з його володіння. Оскільки судом вже визнано право власності на спірні обєкти нерухомості за позивачем, проте, на теперішній час таке майно утримується ТОВ «Форес», означені вимоги є цілком обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог позивача до фізичної особи [PERSON] про стягнення суми штрафу 15\~000,\~00 грн., судом встановлено наступне. 12.04.2012 року між позивачем та фізичною особою [PERSON] укладений договір доручення №1387/12, за умовами якого, остання у строк до 31.12.2012 року. прийняла на себе зобовязання по оформленню права власності на самочинні обєкти нерухомості, що знаходяться на земельній ділянці ПАТ «Одеський коровай», за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9, а саме, нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м. За змістом п.1 договору доручення, позивач уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами, організаціями та з підприємствами незалежно від їх підпорядкованості, галузевої належності та форми власності, зокрема з органами державної влади та управління, державними адміністраціями, іншими виконавчими органами, їх структурними підрозділами чи створеними ними підприємствами та організаціями, з Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, відповідними органами житлового забезпечення, архітектури та будівництва, підприємствами, які здійснюють експертну оцінку нерухомості, з житлово-експлуатаційними організаціями, а також із будь-якими іншими відомими представникові органами, установами, організаціями з питань юридичного оформлення права власності та отримання правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності на нерухомість чи іншого рівнозначного йому документа) щодо нерухомого майна нежитлові будівлі літери «Е», «Л», «М», «Ж», «О» загальною площею 2306,4 кв.м., які розташовано за адресою: м.Одеса, вул.Одарія, 9. Для цього позивач, пунктом 2 договору доручення, надав право [PERSON] подавати від імені ВАТ «Одеський коровай» будь-які заяви та інші документи, що стосуються виконання дорученого; вести від імені довірителя переговори стосовно викладеного у договорі доручення, узгоджувати проекти, зміни та доповнення до проектної документації на нерухомість, погоджувати акти тощо; одержувати довідки, проектну документацію, технічну документацію, технічний паспорт на нежитлові будівлі (самочинні обєкти), рішення, дозволи (у тому числі на проведення будівельних робіт), узгодження (погодження) компетентних органів, акти, правовстановлювальний документ на самочинні обєкти (свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі або інший, рівнозначний йому документ, передбачений чинним законодавством), витяги з державних та єдиних реєстрів, а також будь-які інші документи, які хоч прямо і не названі у договорі доручення, але випливають із її суті та з нею повязані - в разі виникнення такої потреби; вчинити комплекс дій, повязаних із реєстрацією права власності довірителя на введені в експлуатацію нежитлові будівлі у відповідному органі технічної інвентаризації; оскаржувати дії чи бездіяльність посадових осіб, що порушили права довірителя як власника зазначеної вище нерухомості у встановленому законодавством порядку та користуватися при цьому усіма правами, передбаченими чинним законодавством. За невиконання дій щодо реєстрації (оформлення) права власності, у строк визначений п.4 договору доручення, повірений зобовязаний сплатити на користь довірителя штраф у сумі 15000,00грн. (п.3 договору доручення). Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання повіреним свої зобовязань за цим договором (п.5 договору доручення). Суд не приймає до уваги пояснення представника щодо хвороби [PERSON], оскільки жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надано. Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з матеріалів справи, означений спір про право власності виник внаслідок невиконання [PERSON] умов договору доручення, неповідомлення належним чином позивача про причини неможливості виконання договору доручення, якщо такі причини були. Оскільки [PERSON] не виконала взяті на себе зобовязання про вчинення дій з реєстрації права власності за ПАТ «Одеський коровай», що стало причиною порушення прав позивача як в частині порушення умов договору, так і в частині питання про право власності обєкту нерухомості, то позовні вимоги про стягнення з [PERSON] штрафу в сумі 15\~000,\~00 грн. на користь позивача визнані судом доведеними, правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, суд зауважує про той факт, що позовні вимоги до [PERSON] про стягнення штрафу за невиконання договору доручення неможливо розглянути за відсутності встановлення факту порушеного права позивача з визнання за ним права власності на спірне майно. У звязку із наведеним, обєднання позовних вимог до двох відповідачів в одній позовній заяві є обґрунтованим, а позовні вимоги є такими, що нерозривно повязані між собою. Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України, приписи якої кореспондуються із статтею 129 Конституції України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши наявні у справі документи, заслухавши пояснення представників сторін, та враховуючи приписи норм законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних з наведених вище обставин. Сплачений позивачем судовий збір, у відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Форес» та фізичної особи [PERSON] пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved