Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі також - позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 18.04.2012 р. відповідач отримав кредит у розмірі 1500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку боргу за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком договір. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, в нього станом на 31.08.2016 року перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 22661,07 грн., з яких: 1497,25 грн. - заборгованість по кредиту; 16313,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3295,03 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1055,29 грн. - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився. У позовній заяві просив розглядати справу за відсутності представника і не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час, дату і місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с. 71, 75-76), про причини своєї неявки суд не повідомив, а також заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України на підставі наявних доказів та згідно з ст. 197 ЦПК України без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Як було встановлено під час розгляду справи, відповідно заяви позичальника від 18.04.2012 р. відповідачу було видано кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за користування кредитом. Відповідач своїм підписом у цій заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами складає між ним і банком договір (а.с. 6). Однак, відповідачем умови договору не виконуються та станом на 31.08.2016 року перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 22661,07 грн., з яких: 1497,25 грн. - заборгованість по кредиту; 16313,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3295,03 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1055,29 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком (а.с. 4-5). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Оскільки позивачем надано кредит, а відповідач не виконує умов договору і кредит не повернув, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не виконує вищевказані умови кредитного договору та має заборгованість: 1497,25 грн. - заборгованість по кредиту; 16313,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. В свою чергу, позовні вимоги в частині стягнення 3295,03 грн. заборгованості за пенею та комісією, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити, в тому числі, зміст позовних вимог. Суд зазначає, що враховуючи вищенаведене, у разі заявлення декількох вимог, які є майновими, до змісту кожної позовної вимоги належить визначення конкретної її грошової оцінки. Тобто, у разі стягнення грошових сум, позивач повинен визначити конкретну суму, яку він просить стягнути за кожною вимогою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язань (ч. 1 ст. 546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобов'язання (ст. 611 ЦК України). В свою чергу, з аналізу Умов та правил надання банківських послуг, вбачається, що комісію позивач визначає як плату за певні свої послуги. Таким чином, правовідносини, пов'язані із сплати пені та правовідносини, пов'язані з сплатою комісії мають різну правову природу. В порушення вказаних норм, позивачем розмір заборгованості із пені та комісії визначено у позовній заяві разом у сумі 3295,03 грн. Суд зазначає, що визначення змісту позовних вимог, тобто предмету позову, не входить до компетенції суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано стягнення пені та комісії відповідно до конкретного пункту Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, які визначають їх розмір, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними. Поряд з цим, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафів є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умов і Правил надання банківських послуг, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно Умов передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15, який є обов'язковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України. Незважаючи на те, що суд визнав недоведеним розмір пені, яку просив стягнути позивач, ця вимога ним заявлена, тому в даному випадку, стягнення штрафів буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на 78,59 %, то з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1082,97 грн. А також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати за розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» в розмірі 420 грн. 00 коп. (а.с. 73-74). На підставі викладено та відповідно до статей 13, 16, 526, 598, 599, 1049 ЦК України,

Outcome: partial