Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізична особа - громадянин України [PERSON] уклали кредитний договір №ODMLGK01420068. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав - надав [PERSON] кредит у сумі 75000,00 доларів США. У порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 25.08.2013 року має заборгованість 154415.25 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2013 року складає 1233777.82 грн., яка складається з наступного: 106826.02 доларів США - заборгованість за кредитом; 8828.52 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1490.65 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 29887.15 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31.29 доларів США - штраф (фіксована частина), 7351.62 доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідач 16.03.2007 року уклали договір іпотеки №ODMLGK01420068, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 50.80 кв.м., житловою площею 28.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 550450 грн. 00 коп. На підставі викладеного позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки). Представник позивача після оголошення перерви в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, звернувся до суду із заявою, у якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач та його представник після оголошення перерви в судове засідання не з'явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання суд не сповістили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16.03.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізична особа - громадянин України [PERSON] уклали кредитний договір №ODMLGK01420068. Відповідно до вказаного кредитного договору, позивач зобов'язується надати відповідачу кредит у сумі 75000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення 16.03.2027 року при сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав - надав [PERSON] кредит у сумі 75000,00 доларів США. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 25.08.2013 року має заборгованість 154415.25 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2013 року складає 1233777.82 грн., яка складається з наступного: 106826.02 доларів США - заборгованість за кредитом; 8828.52 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1490.65 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 29887.15 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31.29 доларів США - штраф (фіксована частина), 7351.62 доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідач 16.03.2007 року уклали договір іпотеки №ODMLGK01420068, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 50.80 кв.м., житловою площею 28.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 550450 грн. 00 коп. Відповідно п. 16.7.1. зазначеного іпотечного договору, іпотекодежатель набуває право на задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання будь-якого з зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, як це передбачено ст. 530 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно з ст. 4 Закону України «Про іпотеку» позивач зареєстрував предмет іпотеки в Державному реєстрі іпотек. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем основного зобов'язання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умов Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду шляхом надання права продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі за договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки, зокрема, шляхом застосування процедури продажу, встановленоїстаттею 38 цього Закону, яка передбачає продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога позивача про зверненнястягнення на квартиру загальною площею 50.80 кв.м., житловою площею 28.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № від 16.03.2007 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, підлягає задоволенню. В свою чергу, суд враховує, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено, що протягом дій цього закону не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предмет іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадян України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше не рухоме майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у пункті 1 цього Закону, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Наведені у зазначеному Законі підстави для його застосування вбачаються із матеріалів справи. За своїм змістом Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону. Щодо вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Такий порядок встановлюється ч. ч. 2, 3 ст. 40 цього Закону, згідно з якими після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Разом із тим на час ухвалення рішення банком не було надано доказів щодо отримання відповідачем письмового повідомлення про необхідність виселення, отже, відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, отже, вимога про виселення є передчасною. Суд також зазначає, що виселення інших осіб, які не є відповідачами по справі, чинним законодавством не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial