Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Первісний позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, відновлення межі та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] . Поряд з його домоволодінням в домоволодінні [ADDRESS] проживає сусідка [PERSON] з сином [PERSON] 06.06.2012 року відповідачі зняли старий паркан між їх та його домоволодінням та поставили новий із сітки рабиця, однак, при встановленні нового паркану межа земельної ділянки змістилась в його бік, тим самим відповідачі зайняли неналежний їм шматок землі (самозахоплення). При виїзді на місцевість спеціалістами управління комунального майна було виявлено, що розмір земельної ділянки по [ADDRESS] , дійсно, був зменшений від необхідної довжини у 29,26 метрів, як це відображено на планах експлікаціях земельної ділянки від 06.09.2012 року. Впритул до його паркану відповідачі утворили яму, в яку самовільно вмонтували стовп. 07.06.2012 року він звернувся до Нікопольського МВ (з обслуговування м.Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою за фактом самоуправних дій з боку відповідачів. В ході перевірки його заяви співробітниками правоохоронних органів, відповідач [PERSON] пояснив, що він дійсно змінив старий паркан без його дозволу, як сусіда, та, так би мовити, трохи змістив його у його бік, мотивуючи це наявністю плану від 1975 року, в якому довжина його земельної ділянки, дійсно, була 26,49 метрів, а не 29,26 метрів, як зараз. Його доводи про те, що з того часу, відповідно до всіх земельно-правових норм законодавства України, відповідними земельно-кадастровими органами за ним документально закріплена довжина у 29,26 метрів, на відповідача не подіяли. У квітні 2013 року відповідачі стали ініціаторами заяви до Управління комунального майна Нікопольської міської ради із наклепом про те, що це він нібито захопив частину їхньої земельної ділянки та не дає встановити їм новий паркан, вводячи комісію в оману та приховуючи той факт, що вони його встановили ще 06.06.2012 року. Результатом їх спроб узаконити самозахоплення частини його землі стало рішення Комісії (Витяг з протоколу № 12) у складі: відділу земельних ресурсів управління комунального майна, юридичного відділу міської ради, КП „Нікопольський міський кадастровий центр, КП „Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації, управління містобудування та архітектури міської ради, яка встановила факт порушення його земельних прав з боку відповідачів та постановили, що відповідачам потрібно встановити межу земельних ділянок, відповідно до технічних паспортів, встановити огорожу на відповідне місце, дотримуючись довжини його земельної ділянки у 29,26 метрів, та дотримуватись правил добросусідства. Рішення Комісії було винесено 24.04.2013 року. Виконуючи рішення Комісії, він намагався мирним шляхом врегулювати конфлікт, але після кожної спроби встановити відповідний порядок користування земельною ділянкою, відповідачі не давали можливості встановити відповідний порядок користування, застосовуючи проти нього фізичну силу, наклеп, образи у формі нецензурної лайки та вчиняючи інші дії, що не дали йому можливості виконати рішення Комісії. При цьому відповідачі висловлюють погрози на його адресу відповідними скаргами на його дії. Вказані дії відповідачів негативно впливають на його життя та його сімю, оскільки він та члени його родини не мають можливості навіть знаходитись на подвірї, уникаючи сварок та скандалів з боку відповідачів. Свої моральні страждання оцінює в 5000 грн. Крім того, оскільки він не є фахівцем в галузі права, був вимушений звернутись за юридичною допомогою до юридичної фірми і сплатив за їх послуги та представництво в суді 2000 грн. Тому просить суд зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у здійсненні його права користування земельною ділянкою, яка знаходиться в [ADDRESS] , відповідно до рішення Комісії з вирішення земельних спорів від 24.04.2013 року; зобовязати відповідачів перенести паркан на межу між їх земельними ділянками відповідно до технічних паспортів; зобовязати відповідачів звільнити вказану земельну ділянку від їх майна; стягнути з відповідачів 5000 грн. моральної шкоди, 2000 грн. за юридичну допомогу та судові витрати. Відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву, в якій посилалась на те, що вона є власницею будинку [ADDRESS] . По сусідству з нею у житловому будинку [ADDRESS] проживає [PERSON] , який має площу земельної ділянки в 26,49 метрів, але він незаконно змінив земельну ділянку на 29,26 метрів. Від того часу вона не може нормально користуватись своєю земельною ділянкою. Тому має право через суд вимагати від інших осіб усунення будь-яких порушень, які перешкоджають їй нормально користуватись земельною ділянкою. Внаслідок незаконних дій з боку відповідача їй завдана моральна шкода, суть якої полягає в порушенні її права користуватись земельною ділянкою, в звязку з чим вона не має можливості в повному обсязі використовувати свої права щодо господарювання на землі, облаштування свого подвіря, зведення на своїй землі господарських споруд та будівель. Крім того, внаслідок протиправних дій позивача за первісним позовом погіршився її стан здоровя. Моральну шкоду вона оцінює в 10000 грн. За таких обставин просить суд усунути перешкоди у користуванні їй земельною ділянкою через зобовязання [PERSON] перенести огорожу на довжину земельної ділянки 26,49 метрів, стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати. Згодом відповідачка [PERSON] змінила предмет та підстави позову та просила суд зобов`язати [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з земельно-кадастровою документацією, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою через зобов`язання [PERSON] перенести огорожу на довжину земельної ділянки 26,49 м., покласти на [PERSON] всі судові витрати. Відповідач по первісному позову [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав. Треті особи пояснень щодо первісного та зустрічного позовів не надали. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсягах та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г1) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до ст.158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією інформації з Держваного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1 а.с.8-12, 93-94), (том 2 а.с.86). Відповідачка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] ( том 1 а.с.37-40). Земельні ділянки, користувачами яких є сторони по справі, межують між собою, а сторони по справі є сусідами. Згідно технічного паспорту від 1980 року (а.с.10) межа між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] складає 29.26м. Згідно витягу з протоклу № 12 засідання комісії звирішення земельних спорів від 24.04.2013 року (а.с.13) на засіданні комісії з вирішення земельних спорів за результатами розгляду заяви відповідачки [PERSON] стосовно захоплення позивачем [PERSON] частини земельної ділянки та усунення перешкод для встановлення нового паркану, прийнято рішення щодо встановлення межі земельних ділянок відповідно до технічниї паспортів. Також, в протоколі № 12 засідання комісії з вирішення земельних спорів від 24.04.2013 року зазначено, що «при виїзді на місцевість спеціалістами управління комунального майна виявлено, що розмір земельної ділянки по [ADDRESS] зменшений (а.с.13 зворотний бік). В матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують право відповідачів на користування спірною земельною ділянкою. При цьому, фактичним користувачем зазначеної земельної ділянки є позивач [PERSON] , який є власником житлового будинку [ADDRESS] і до якого в зв`язку з набуттям права власності на будинок після смерті його матері перейшло і право користування спірною земельною ділянкою. Тому, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити перешкоди в здійсненні його права користування спірною земельною ділянкою та зобов`язння [PERSON] перенести паркан і звільнити спірну земельну ділянку від свого майна - задовольнити. Щодо заявлених вимог позивача до відповідача [PERSON] суд приходить до наступного. На час звернення з даним позовом до суду, позивач не надав суду доказів, що [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником та користувачем житлового будинку [ADDRESS] , не проживає в ньому з часу розірвання шлюбу з [PERSON] з 1993 року ( том 1 а.с.114 зворотній бік), а тому суд вважає, що в задоволенні позивних вимог до [PERSON] необхідно відмовити, оскільки [PERSON] є неналежним відповідачем по справі. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суми, сплаченої за надання юридичної допомоги, то суд вважає за необхідне в задоволенні даних позовних вимог відмовити, оскільки позивачем не надано доказів на задоволення даної вимоги. Щодо заявлених вимог позивача [PERSON] стосовно стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі. Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зважаючи на глибину фізичних та душевних страждань, які виразились в порушенні звичного життєвого укладу, в неможливості нормального відпочинку, подавленого стану позивача, вимушеність його витрачати власний час на відновлення справедливості, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: partial