Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

ПАТ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту у розмірі 5600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином не виконала своїх грошових зобов'язань і станом на 31.12.2014 року виникла заборгованість у розмірі 21 743,65 гривень, з яких: 5 099 гривень - заборгованість за кредитом, 12 463,58 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 907,56 гривень - заборгованість по комісії, та нараховані відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи: 250 гривень - штраф (фіксована частина), 1 023,51 гривень - штраф (процентна складова), які банк просив стягнути з відповідачки. Представник позивача підтримала заявлені вимоги з наведених підстав, вказуючи також, що хоча строк дії картки закінчився, але строк дії договору не минув, строк дії і картки і договору відповідно до Умов та правил надання банківських послуг пролонгувався кожних 12 місяців, останній платіж відповідачкою здійснено 29.03.2011 року. Так як автоматично продовжувався строк дії договору, строк позовної давності не сплив. Відповідач факт укладення кредитного договору та наявність заборгованості визнала, не погоджуючись із сумою заборгованості, але просила відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що 20.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту у розмірі 5600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення по грудень 2011 року, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином не виконала своїх грошових зобов'язань і станом на 31.12.2014 року виникла заборгованість у розмірі 21 743,65 гривень, з яких: 5 099 гривень - заборгованість за кредитом, 12 463,58 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 907,56 гривень - заборгованість по комісії, та нараховані відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи: 250 гривень - штраф (фіксована частина), 1 023,51 гривень - штраф (процентна складова) Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. Згідно копії кредитної картки Приватбанку строк її дії закінчився 31 грудня 2011 року. Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, останній платіж здійснено 29.03.2011 року, дія картки закінчилась 31 грудня 2011 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 16 лютого 2015 року. Судом встановлено, що останній платіж за умовами договору відповідач здійснила 29.03.2011 року, після чого грошові зобов'язання за договором нею не виконувались. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року, від 3 липня 2013 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що звернення банку до суду після закінчення строку дії кредитного договору та терміну дії картки з пропуском строку позовної давності, за умови, що питання про його поновлення судом не обговорювалось, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 27 грудня 2006 року не виконав. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року, від 3 липня 2013 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що звернення банку до суду після закінчення строку дії кредитного договору та терміну дії картки з пропуском строку позовної давності, за умови, що питання про його поновлення судом не обговорювалось, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг строк позовної давності (ст. 257 ЦК України), щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14. Відповідно до положень ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. За наведених та встановлених судом обставин, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, ст.ст. 253, 261, 266, 267, 509, 526, 610, 611, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed