Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі: Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Позовні вимоги мотивовано тим, що наказом від 21 липня 2017 року за № 340/о, виданим [PERSON] , як начальником адміністрації Миколаївського морського порту, звільнено [PERSON] з посади портового флоту Миколаївської філії ДП АМПУ. Водночас, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2018 року, визнано незаконним та скасовано звільнення [PERSON] , його поновлено на попередній посаді та з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 295 559,70 грн., у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок відшкодувати державному підприємству завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у вказаній сумі на підставі положень частини 1 статті 130, пункту 8 частини 1 статті 134, статті 237\~Кодексу законів\~про працю\~України та статей 1166, 1191 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що вищестоящими органами Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» не вжито будь-яких заходів щодо стягнення з відповідача завданої державному підприємству шкоди, прокуратура звернулася до суду в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 295 559,70 грн. Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 67-68). 27 серпня 2019 року до суду від Міністерства інфраструктури України надійшли пояснення, в яких висловлено позицію про підтримання позовної заяви та прохання розглядати справу без участі представника міністерства (т. 1 а.с. 80, 81). 18 вересня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні заявлених прокурором вимог з підстав їх необґрунтованості. Вважав, що у прокурора відсутні повноваження на звернення до суду із вказаними вимогами в інтересах Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Також зауважив про звернення прокурора з позовом з порушенням строку встановленого частиною 3 статті 233 Кодексу законів про працю України, в зв`язку з чим просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 101-119). 26 вересня 2019 року до суду надійшла відповідь прокурора на відзив відповідача на позовну заяву, в якій посилається на наявність повноважень у прокурора щодо звернення до суду із вказаним позовом в інтересах держави та законність підстав щодо відшкодування з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди в порядку регресу на користь державного підприємства. Зауважив, що зазначення в позові прізвища [PERSON] та в резолютивній частині позову про стягнення з відповідача шкоди в сумі 299 559, 70 грн. є технічною опискою. Також, у відповіді на відзив прокурор просив поновити строк звернення до суду із вказаним позовом, в обґрунтування поважності причин його пропуску посилався на необхідність вивчення матеріалів цивільних справ у судах щодо поновлення працівників філії на роботі з метою встановлення осіб, винних у незаконному звільненні працівників та листування з Міністерством Інфраструктури України (т. 1 а.с. 123-127). 17 жовтня 2019 року під час підготовчого засідання представником відповідача подані пояснення по цивільному позову та на відповідь щодо відзиву, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні вимог прокурора, посилаючись на його необґрунтованість, пропущення строків звернення до суду із вказаними вимогами та відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду із вказаними вимогами в інтересах Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (т. 1 а.с. 150-163). Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 165-166). 07 листопада 2019 року до суду від Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшли пояснення, в яких висловлено позицію про підтримання позовної заяви та прохання задовольнити заявлені в ній вимоги (т. 1 а.с. 171-172). 03 лютого 2020 року до суду від Міністерства інфраструктури України надійшли пояснення, в яких представник звернула увагу на те, що поняття «вищестоящий орган в порядку підлеглості» та «уповноважений орган управління», яким є Мінінфраструктури по відношенню до ДП «АМПУ» у розумінні вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Розпорядження КМУ від 04 березня 2013 року № 133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту», Статуту ДП «АМПУ», на дамку Міністерства не є абсолютно тотожним, що унеможливлює застосування частини 4 статті 136 Кодексу законів про працю України, як правової підстави, для подання Мінінфраструктури позову про стягнення з колишнього начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» [PERSON] на користь ДП «АМПУ» матеріальної шкоди в порядку регресу. Вказує, що Мінінфраструктури не було учасником цивільних справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Будь-яких документів, які б встановлювали вину посадових осіб Миколаївської філії ДП «АМПУ», або інших осіб до Мінінфраструктури не надходило. А тому підстав для вжиття Міністерством заходів реагування не вбачалося, про що поінформовано прокуратуру Миколаївської області листом від 12.11.2018 № 1279/27/10-18 за результатами звернення вказаного органу (т. 1 а.с. 199-203). В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, просив поновити строк звернення до суду із позовом посилаючись на поважність причин його пропуску. Представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в судовому засіданні просила задовольнити заявлені прокурором вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених у позовній заяві вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду із вказаними вимогами в інтересах Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а також на пропущення строків звернення до суду із вказаними вимогами, оскільки виплати повної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 295 559,70 грн. працівнику [PERSON] були здійснені Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року 26 липня 2018 року, тоді як прокурор звернувся із позовом 05 серпня 2019 року. Міністерством інфраструктури України явку представника в судове засідання не забезпечено, в письмових поясненнях щодо позову, просили розглядати справу без участі представника Міністерства (т. 1 а.с. 80, 199-203). Заслухавши доводи та заперечення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12\~ЦПК України). Відповідно до положень статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно наказу в.о. міністра Міністерства інфраструктури України від 23 червня 2017 року [PERSON] з 27 червня 2017 року призначено на посаду начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (т. 1 а.с. 61). 21 липня 2017 року начальником адміністрації Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Проточенком О. М. видано наказ за № 340/о про звільнення 21 липня 2017 року з посади начальника портового флоту Миколаївській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Хорошилова О. В. на підставі пункту 1 статті 40\~Кодексу законів\~про працю\~України (т. 1 а.с. 44). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 21 липня 2017 року № 340/о про звільнення [PERSON] з посади начальника портового флоту Миколаївській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (т. 1 а.с. 45-50). Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року залишено без змін (т. 1 а.с. 51-58). На виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 26 липня 2018 року перераховано [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підтверджується копіями платіжного доручення № 821 від 26 липня 2018 року, роз`яснення призначення платежу, розрахункового листа за липень 2018 року (т. 1 а.с. 161-163), та визнається прокурором і представником Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Частиною 3 статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно частини 1 статті 130 Кодексу законів\~про працю\~України (далі КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини 1 статті 134 КЗпП України). Статтею 237\~КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 11 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134\~КЗпП України та нової редакції статті 237\~КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. За нормами статті 256\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За положеннями статті 267 ЦК України: -Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3); -Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4); -Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5). Відповідно до частини 3 статті 233\~КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтею 233\~КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених статті 233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд приходить до висновку щодо доведеності факту заподіяння державному підприємству матеріальної шкоди винними діями відповідача, як службової особи, при цьому, слід відмовити у задоволенні вимог прокурора, у зв`язку з пропущенням прокурором строку звернення до суду з вказаним позовом, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, так як на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» працівнику [PERSON] було перераховано стягнутий за цим рішенням середній заробіток за час вимушеного прогулу 26 липня 2018 року, а до суду з даним позовом прокурор звернувся лише 05 серпня 2019 року (спрямовано поштовим зв`язком 02 серпня 2019 року). Клопотання прокурора про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом, яке висловлено у відповіді на відзив, не підлягає задоволенню судом, оскільки обставини на які посилається прокурор як на поважність пропуску звернення до суду не є такими, що пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій. При цьому, посилання прокурора, як на підстави і обґрунтування заявленого позову, в тому числі на вимоги статей 1166, 1191 ЦК України, є помилковими, оскільки як зазначалося вище шкода завдана внаслідок незаконного звільнення службовою особою працівника і оплатою йому часу вимушеного прогулу, тобто пов`язана саме з трудовим відносинами. Доводи сторони відповідача про відсутність у прокурора процесуальної дієздатності для звернення до суду із вказаними вимогами в інтересах держави не приймаються судом до уваги, як такі, що спростовані встановленими в судовому засіданні обставинами.

Outcome: dismissed