Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач 04 січня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 27 жовтня 2016 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 0075. Відповідно до умов договору предметом договору є транспортний засіб «Kia Sportage», предмет лізингу передається в користування протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. 27.10.2016 року позивач сплатив авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 0075 у розмірі 142\~424,00 грн. Також, позивач сплатив комісію за організацію по договору фінансового лізингу у розмірі 37\~576,00 грн. Однак, після сплати комісії та авансового платежу відповідач повідомив, що автомобіль «Kia Sportage» в передбаченій договором комплектації він не може надати, оскільки такі авто припинили поставляти в Україну. Отже, відповідач знаючи, що виконати договір він не зможе, все одно уклав його, та отримав грошові кошти. Крім того, спірний договір укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що є однією з підстав для визнання його недійсним. Договір не відображає внутрішню волю сторін та не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки відповідач знав, що не зможе виконати свої зобовязання. Позивач просив визнати договір фінансового лізингу № 0075 від 27 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» недійсним; стягнути авансовий платіж в розмірі 142\~424,00 грн.; комісію за організацію по договору фінансового лізингу № 0075 у розмірі 37\~576,00 грн.; пеня за кожен день прострочення в розмірі 917 грн.; 3% річних 917 грн.; інфляційні зміни у розмірі 8280,00 грн. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив, направили письмові заперечення, згідно яких позовну заяву не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 27.10.2017 року між [PERSON] таТовариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»укладений договір фінансового лізингу № 0075 (далі-Договір), згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль «Kia Sportage», а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені даним договором платежі (а.с.7-15). В п. 8.2, п. 9.1., 9.2, 9.7 Договору зазначено, що вартість предмета лізингу погоджено сторонами у 20806 дол. США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 536\~800,00 грн.; авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу, комісія за організацію договору встановлена у розмірі 7 % вартості предмета лізингу, комісія за передачу 3% вартості предмета лізингу. Згідно п. 10.3 Договору на момент укладання даного Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного Договору становить 479,67 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладення даного Договору, що, відповідно становить 12375,49 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладення цього Договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. Пунктами 3.1.1., 3.3.1., 3.3.3. Договору встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. До отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. Згідно з п. 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в. п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. На виконання умов договору фінансового лізингу 27.10.2016 року [PERSON] на адресу ТОВ «Єврокар Україна» було сплачено авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 0075 від 27 жовтня 2016 року в розмірі 142\~424,00 грн. та комісію за організацію по договору фінансового лізингу в розмірі 37\~576 грн. (а.с.16-17). Однак, відповідач взяті на себе зобовязання не виконав. Згідно ч. 1ст. 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до правового висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В ч. 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до вимог\~ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В ст.\~6\~ст.\~1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~зазначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. \~Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Згідно вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень\~ст.799 ЦК\~не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень\~ст.220 цього ж Кодексу\~є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З системного аналізу приведених норм права, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача на відсутність вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам закону, які регулюють спірні правовідносини, а нотаріальне не посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 27 жовтня 2016 року № 0075 тягне за собою його нікчемність. Враховуючи те, що договір фінансового лізингу, укладений між юридичною особою, якою являється відповідач, і фізичною особою, позивачем, нотаріально не посвідчений, тому суд вважає, що вказаний правочин є недійсним (нікчемним), і в силу\~ст.216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачені останнім кошти за нікчемним договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню та договір фінансового лізингу від 27 жовтня 2016 року № 0075, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» є недійсним та з відповідача на його користь підлягають стягненню авансовий платіж в розмірі 142\~424,00 грн., комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 0075 у розмірі 37\~576,00 грн. Доводи представника відповідача викладені в письмових запереченнях, суд не приймає до уваги, оскільки вони є необґрунтованими та не спростовують фактично встановлених обставин справи. Разом з цим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Єврокар Україна» інфляційних витрат та 3 відсотків річних не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення. Судом встановлено, що предметом оспорюваного договору фінансового лізингу є транспортний засіб, який відповідно до умов цього договору відповідач повинен передати позивачу в користування протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати останнім на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Наведене вище свідчить про те, що за умовами договору фінансового лізингу, який є предметом спору, у відповідача відсутні грошові зобовязання перед позивачем. Наведене вище свідчить про відсутність у суду підстав для застосування положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~і стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 відсотків річних , та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення пені, оскільки необґрунтовані. Так, в силу ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуюче вищевикладене, суд вважає позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштівобґрунтованим і таким що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вказаним позовом, що пов'язаний з порушенням його прав як споживача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 1800 грн. та за вимогу немайнового характеру в розмірі 640 грн., а загалом 2440 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial