Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач 06 грудня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2002 року з нього на користь відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання доньки [PERSON], [INFO], до її повноліття. На теперішній час позивач не працює та виплачує аліменти на користь відповідача в розмірі 708 грн. З 2008 року позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], від яких має двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. На теперішній час [PERSON] відбуває покарання в місцях позбавлення волі. У зв'язку з чим позивач не має можливості працювати, оскільки здійснює догляд за двома малолітніми дітьми. На теперішній час у позивача склалось скрутне матеріальне положення і він не може сплачувати аліменти на користь відповідача в розмірі 708 грн. Позивач просив суд змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2002 року, та стягнути з позивача на користь відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 250 грн. щомісячно. У судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідач у судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, неодноразовими неявками сторін та навмисним затягуванням процесу, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 6, 7). Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2002 року; свідоцтво про народження [PERSON], [INFO]; копію трудової книжки позивача та інші докази, які б могли підтвердити зміну матеріального стану позивача. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed