Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ Позивач 07.02.18 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, обгрунтувавши свої вимоги тим, що 23.03.06 р. йому як військовослужбовцю та членам його сім»ї за рішенням № 128 виконкому Ковельської міськради Волинської області було вирішено видати ордер на кв. № 107 (далі спірна квартира) у буд. № 25 по вул. Заводській у м. Ковелі Волинської області. 24.03.06 р. виконкомом Ковельської міськради Волинської області було видано ордер № 50 серії В на його ім»я на право зайняття приміщення, за яким він, відповідач як його дружина та двоє їх дітей отримали право на вселення у спірну квартиру. На час надання йому спірної квартири, останню було віднесено до службового житла. На підставі вказаного вище ордера він та всі члени його сім»ї вселились у спірну квартиру та зареєструвались у ній, стали у ній проживати. З моменту отримання спірної квартири відповідальним квартиронаймачем був він і відповідні особові рахунки було відкрито на його ім»я. Спірна квартира належить до державного житлового фонду та має статус службового житла. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 06.05.15 р. шлюб між сторонами було розірвано за ініціативою відповідача, чому передувало те, що остання у перших числах травня 2015 р., забравши всі свої речі, самостійно за власним бажанням разом з їх дітьми залишила місце свого постійного проживання у спірній квартирі та переїхала проживати у інше житлове приміщення. З того часу в по даний час відповідач у спірній квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, інтересу до неї не виявляє. Покликаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК України, просить позов задовольнити та визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: [ADDRESS]. 28.02.18 р. судом було відкрито провадження у справі. Копію ухвали суду від 28.02.18 р. відповідачем отримано під розпис 09.03.18 р.. За станом на 28.03.18 р. відповідачем не подано письмового відзиву на позовну заяву. Суд, проаналізувавши доводи позивача та ті норми законодавства, на які він покликається; дослідивши письмові докази, подані до суду, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі рішення виконкому Ковельської міськради Волинської області від 23.03.06 р. № 128 «Про видачу ордерів», спірну квартиру було визнано службовим житлом та було вирішено видати ордер на право її зайняття позивачеві на сімю у складі 4 х осіб та 24.03.06 р. було видано такий ордер, що стверджується копіями: витягу з вказаного вище рішення виконкому та ордера № 50 серії В від 24.03.06 р.. Та обставина, що сторони з 04.07.03 р. перебували у шлюбі та шлюб було розірвано у судовому порядку, стверджується копією рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 06.05.15 р. у цивільній справі № 159/2 208/15 ц провадження № 2/159/715/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сторони зареєстровані як такі, що проживають у спірній квартирі, що стверджується копіями: паспорта позивача серії АС № 446403, довідки № 412 від 05.02.18 р., виданої РЖКП № 2 (м. Ковель Волинської області). За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 міс.. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 міс.. Суд приймає до уваги, що копією листа Ковельського ВП ГУ НП у Волинській області № 432/56/01 2018 від 01.02.18 р. стверджено, що в період з 18.05.15 р. по 01.01.18 р. не було зареєстровано звернень відповідача з приводу чинення позивачем будь - яких перешкод для її фактичного проживання у спірній квартирі. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони зареєстровані проживаючими у спірній квартирі як квартиронаймачі. Відповідач має статус колишнього члена сім»ї позивача як квартиронаймача. Відповідач у спірній квартирі постійно та безперервно не проживає без поважних причин більше 6 міс.. А тому відповідач втратила право користування спірною квартирою. Доказів чи доводів протилежного відповідачем до суду не подано. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі, понесені ним судові витрати у справі у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved