Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач 11.03.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 320 000 грн., наданих у якості авансу та штрафу у розмірі 320 000 грн. за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 10 червня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON], від імені та в інтересах якої діяв на підставі довіреності [PERSON], було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35, 0 кв.м., у тому числі житловою площею 20, 2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., зареєстрований у реєстрі за № 1209. За умовами вказаного договору сторони зобов'язались у майбутньому в строк до 15 січня 2012 року укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) у встановленій законом формі. Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов основного договору купівлі-продажу квартири і на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору позивачем було передано відповідачу грошові кошти у сумі 320 000, 00 грн. (триста двадцять тисяч гривень 00 копійок) у якості авансу в рахунок основного договору. Однак, до теперішнього часу основний договір купівлі-продажу квартири між нами укладено не було, на думку позивача відповідач навмисно ухиляється від будь-яких пропозицій, не реагує на усні та письмові вимоги щодо повернення суми авансу у розмірі 320 000, 00 грн. та сплати штрафу у розмірі, передбаченому укладеним між ними попереднім договором, у зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Згодом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним, який ухвалою суду від 16.06.2015 року був залишений без розгляду у зв'язку з повторною неявкою у судове засідання без поважних причин. У судове засідання не з'явились позивач та представник позивача - [PERSON] (дії на підставі довіреності від 04.02.2013 року (а.с.44)), від представника позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] та представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 040215/Од від 04.02.2015 року) у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, заяв про розгляд справ за їх відсутністю суду не надавали. Третя особа - [PERSON] не з'явився у судове засідання, хоча про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати його думку по суті. Заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надано. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача (його представника) та неповідомленням про причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у їх відсутність, згідно ст. 169 ЦПК України. Згідно ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 10 червня 2011 року між [PERSON], що діяв по довіреності від імені [PERSON], та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у майбутньому в строк до 15 січня 2012 року укласти основний договір - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35, 0 кв.м., житловою площею 20, 2 кв.м.. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., зареєстровано у реєстрі за № 1209 (а.с.6). На виконання цієї домовленості позивач сплатив гроші у сумі 320 000, 00 грн. (триста двадцять гривень 00 коп.). У відповідності до п.6 попереднього договору зазначена вище сума розцінюється сторонами як аванс у рахунок основного договору. Таким чином на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання 320 000, 00 грн. авансу в рахунок плати за договором купівлі-продажу квартири у майбутньому, поширюються загальні положення про аванс. Як вбачається з витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі відомостей, довіреність від 09.06.2011 року була видана на розпорядження всім майном у відповідності до вимог ЦК України, підписана особисто сторонами, посвідчена та зареєстрована належним чином, і станом на сьогоднішній день заяв відповідачки про скасування вказаної довіреності не зареєстровано(а.с.114). Отже умовами виданої відповідачкою довіреності чітко визначено права повірених. Пояснення відповідачки, наданні у минулих судових засіданнях, стосовно того, що спірний договір від 10.06.2011 року укладено з порушенням вимог ст.. 215 ЦК України, оскільки вона як власник майна не мала бажання здійснювати продаж своєї квартири на умовах, викладених у зазначеному договорі, не надавали [PERSON]- який є її чоловіком, згоди здійснювати дії щодо продажу вказаної квартири, а довіреність була видана останньому для вирішення питань, що виникають із кредитного договору, укладеного між гр..[PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк», за яким вона виступала поручителем, судом не приймаються до уваги, оскільки не знайшли належного підтвердження у матеріалах справи та вона не заперечувала факт надання саме такої довіреності. Крім того, доводи відповідачки спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю, виданою [PERSON] 09 червня 2011 року, у відповідності до якої вона уповноважила [PERSON] розпоряджатися всім майном, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, укладати всі передбачені законом договори щодо експлуатації та розпорядження майном, у тому числі, продавати за ціну та на умовах за його розсудом, проводити розрахунку за укладеними договорами, одержувати належне їй майно, гроші (внески), цінні папери, свідоцтва, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій. Для цього надала право отримувати необхідні довідки, висновки, свідоцтва, державний акт на земельну ділянку, витяги та документи, подавати від її імені заяви (у тому числі заяви про належність їй майна на праві особистої приватної власності), розписуватися за неї, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю. Вказана довіреність була видана строком на три роки терміном до 09.06.2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицькою Н.В. 09.06.2011 року за реєстровим № 872 (а.с. 113). Також, із листа АТ «УкрСиббанк» №56-2/138 від 05.11.2014 року вбачається, що [PERSON] було надано декілька кредитів під заставу квартири [ADDRESS], однак [PERSON] не виступала поручителем за даними кредитам (а.с. 6). Відповідно до положень ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Аналогічні приписи закріплені у ч.1 ст.1000 ЦК України, яка врегулювує договір доручення і згідно якої правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані усі вимоги, передбачені ЦК України, та між позивачем та [PERSON], який діяв на законних підставах в інтересах відповідача, був укладений договір у розумінні Цивільного кодексу України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири з його вини та встановив строк його виконання. Відповідно до ст.. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6,627 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, тобто умов про предмет договору, умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усіх тих умов, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 635 ЦК України визначає, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом (ч.2 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України) Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.Виконання зобов'язання - це здійснення його сторонами покладених на них прав обов'язків, що складають зміст зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно ч. 2ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто у тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таку правову позицію містить ухвала судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 26.02.2004 р., ухвала судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 21.06.2006 р. Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України). Вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності,які були встановлені попереднім договором. Якщо це визначено умовами попереднього договору, то сума передоплати (авансу) залишається у продавця лише у разі невиконання умов цього договору з вини покупця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 24.10.2012р. у справі №6-119цс12 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема,статті 635 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, строк, передбачений попереднім договором від 10.06.2011 року, сплинув, однак сторонами основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено не було. П. 8.3 попереднього договору від 10.06.2011 року було передбачено, що у разі відмови продавця від укладання основного договору у визначений в п.3.2. цього договору (чи додаткового погоджений) термін та на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах, продавець зобов'язується протягом трьох діб з дня вимоги, заявленої у будь-якій формі, повернути покупцю отриманий аванс у повній сумі, а також штраф у сумі 320 000 грн. 00 коп.. Таким чином, на підставі вищевикладене, а також те, що в судовому засіданні не було доведено, що не укладення договору купівлі-продажу сталося з вини покупця (позивача), суд приходить до висновку, що аванс, сплачений позивачем на користь відповідачки у сумі 320 000 грн. 00 коп. згідно з умовами попереднього, підлягає повергненню відповідачкою позивачу. Умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. (правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 18.09.2013р. у справі №6-90цс13). Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу є правомірною. У ч. 3 ст. 551 ЦК України зазначено, що суд має право зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з боржника, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, яких зазнав кредитор внаслідок порушення зобов'язання боржником та а наявності інших обставин, що мають істотне значення. Положення ст.. 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. При цьому ЦК України не містить переліку цих обставин, але судова практика виходить з того, що істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків. Таким чином, на виконання вимог стст.212-214 ЦПК, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи пояснення відповідачки, що на її утриманні знаходиться діти та хвора мати, спірна квартира є їх єдиним житлом, а чоловік , який діяв по довіреності, покинув її в той же день у 2012 році після оформлення вказаної довіреності, вона перебуває у складному матеріальному стані, враховуючи співмірності збитків та неустойки, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача штрафу, а саме у розмірі 100 000 грн. 00 коп. (сто тисяч гривень 00 копійок). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial