Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] прийнятий на посаду начальника відділу запасних частин ПАТ «ТЕРНПІЛЬАВТО» з 27 грудня 2010 року та цього ж дня, з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належать товариству, з відповідачем підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У відповідності до положень посадової інструкції начальника відділу запасних частин, затвердженої генеральним директором ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО», скріпленої печаткою та підписаної [PERSON], начальник відділу запасних частин зобов'язаний: «...забезпечувати реалізацію запасних частин і супутніх товарів через дилерську мережу і власні магазини, а також продаж оптовим замовникам... Організовувати, контролювати і аналізувати здійснення розрахунків з постачальниками і замовниками... Забезпечувати дотримання чинного законодавства в діяльності відділу, забезпечувати юридичну підтримку договорів, що укладаються відділом з юридичними та фізичними особами... Вибіркова перевірка правильності рахунків і товаросупровідних документів...». 12 грудня 2013 року між ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» (Постачальник) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір №10/13-2 поставки запасних частин. Згідно п.5.1 зазначеного договору, замовлена партія товару передається «Покупцю» після 100% оплати вартості замовлення. 18 лютого 2014 року, згідно видаткової накладної № РН-0009675 від 18 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 3725,62 грн. 19 лютого 2014 року, згідно видаткової накладної № РН-0009676 від 19 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 3010,68 грн. 21 лютого 2014 року, згідно видаткової накладної № РН-0009687 від 21 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 1420,96 грн. 21 лютого 2014 року, у відповідності до платіжного доручення № 2164, фізичною особою-підприємцем [PERSON] здійснено оплату за автозапчастини, згідно видаткової накладної № РН-0009676 від 19 лютого 2014 року у розмірі 3010, 68 грн., 26 лютого 2014 року, у відповідності до платіжного доручення № 2168 від 26 лютого 2014 року, фізичною особою-підприємцем [PERSON] здійснено оплату за автозапчастини, згідно видаткових накладних № РН-0009675 від 18 грудня 2014 року, № РН-0009687 від 21 лютого 2014 року у розмірі 5146,58 грн. Оплата за автозапчастини проведена на вже не діючий на той час рахунок в АТ «Брокбізнесбанк», закритий 05 лютого 2014 року. Відповідно, так як кошти не були зараховані на актуальний рахунок, утворилась дебіторська заборгованість у розмірі 8157,26 грн. Цим самим [PERSON] порушення норми посадової інструкції у частині аналізу розрахунків з контрагентами, а також правильності наданих рахунків. Внаслідок відпуску запасних частин без попередньої оплати, що суперечить Договору поставки запасних частин № 10/13-2 від 12 грудня 2013 року, а також бездіяльності [PERSON], як начальника відділу запасних частин ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» у відносинах, що стосуються розрахунку за поставлені запасні частини, позивачу завдано матеріальну шкоду у сумі 8157,26 грн., яку товариство просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО», а також понесені судові витрати. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» про стягнення грошового заробітку та грошового відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якої зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2014 року, що набрало законної сили, із відповідача за зустрічним позовом було стягнуто 1000 грн. утриманих із його заробітної плати коштів. Незаконне утримання коштів із його заробітної плати спричинило наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України, а саме - стягнення середнього заробітку за час невиплати усіх належних йому платежів. Вищезазначеним рішенням також було встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] складає 159,16 грн., і здійснено стягнення станом на день винесення рішення - 8 грудня 2014 року. Водночас, із 9 грудня по сьогоднішній день дані кошти за рішенням нараховані йому не були, що потягло за собою донарахування середнього заробітку із даної дати. Так, на сьогоднішній день, ця сума складає: 159, 16 грн.* (14 (залишок робочих днів у грудні) + 21 (робочі дні у січні 2015 року) + 20 (робочі дні у лютому 2015 року) + 14 (робочі дні у березні станом на день подання заяви) = 10 982 грн. 04 коп. Враховуючи те, що утримана з нього 1000 грн. була невід'ємною складовою належних йому виплат, то невиплата останньої має наслідком донарахування середнього заробітку за весь час затримки з дати ухвалення рішення - 08 грудня 2014 року. Також [PERSON] зазначає, що такі неправомірні дії ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» призвели до значних часових затрат для захисту своїх прав, зазнав змін його звичний спосіб життя, він відчував моральне приниження, а відчуття власної безсилості призвело до депресивно-стресового стану. За вказаних обставин просить стягнути з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» 1000 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. 09 квітня 2015 року відповідач-позивач [PERSON] подав заяву про зміну розміру позовних вимог, в якій просить, у зв'язку із здійсненням 13 лютого 2015 року ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» оплати боргу, що вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження №46322258, стягнути з позивача-відповідача в користь відповідача-позивача середній заробіток, починаючи з 9 грудня 2014 року по 12 лютого 2015 року включно в сумі 7003,04 грн. В судовому засіданні представник позивача-відповідача Бус К.І. первісний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнала, про що подала письмові заперечення. Просила відмовити у його задоволенні. Представник відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Просив суд його задовольнити в повному обсязі, врахувавши заяву [PERSON] про зміну розміру позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивача-відповідача, представника відповідача-позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно наказу №112-к від 27 грудня 2010 року, винесеного ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО», [PERSON] прийнято на роботу начальником відділу запасних частин головного підприємства ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» з 27 грудня 2010 року по контракту з оплатою праці згідно діючого положення. 27 грудня 2010 року між генеральним директором ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» Шевчук Т.М. та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Змістом даного договору передбачено, що начальник відділу запчастин виконує роботу безпосередньо пов'язану із зберіганням, відпусканням і застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. У відповідності до положень Посадової інструкції начальника відділу запасних частин, затвердженої генеральним директором ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО», скріпленої печаткою та підписаної [PERSON], начальник відділу запасних частин має обов'язок, в тому числі, забезпечувати реалізацію запасних частин і супутніх товарів через дилерську мережу і власні магазини, а також продаж оптовим замовникам. Крім того він організовує, контролює і аналізує здійснення розрахунків з постачальниками і замовниками, вибірково перевіряє правильність оформлення рахунків і товаросупровідних документів. 12 грудня 2013 року між ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» (Постачальник) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Покупець) укладений договір №10/13-2 поставки запасних частин (надалі - Договір), який набув чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін та діє до 31 грудня 2014 року включно (пункти 2.1., 2.2.). Згідно п.5.1 Договору, замовлена партія товару передається «Покупцю» після 100% оплати вартості замовлення. Як слідує зі змісту п.12.6. Договору, при зміні поштової адреси, розрахункового рахунку або інших реквізитів сторона договору повинна повідомити іншу сторону рекомендованим листом в 3-денний термін. Як вбачається із видаткової накладної № РН-0009675 від 18 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 3725,62 грн. 19 лютого 2014 року, згідно видаткової накладної № РН-0009676 від 19 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 3010,68 грн. Відповідно до видаткової накладної № РН-0009687 від 21 лютого 2014 року, підприємством ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» відпущені запасні частини фізичній особі-підприємцю [PERSON] загальною вартістю 1420,96 грн. 21 лютого 2014 року, у відповідності до платіжного доручення № 2164, фізичною особою-підприємцем [PERSON] здійснено оплату за автозапчастини, згідно видаткової накладної № РН-0009676 від 19 лютого 2014 року у розмірі 3010,68 грн. 26 лютого 2014 року, у відповідності до платіжного доручення № 2168 від 26 лютого 2014 року, фізичною особою-підприємцем [PERSON] здійснено оплату за автозапчастини, згідно видаткових накладних № РН-0009675 від 18 грудня 2014 року, № РН-0009687 від 21 лютого 214 року у розмірі 5146,58 грн. Оплата за автозапчастини проведена фізичною особою [PERSON] на вже не діючий на той час рахунок в АТ «Брокбізнесбанк», оскільки поточний рахунок в АТ «Брокбізнесбанк» закритий 05 лютого 2014 року, про що свідчить довідка №42 від 10 лютого 2014 року, видана ПАТ «Брокбізнесбанк». Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст.232 КЗпП України, безпосередньо у районних, районних у місті, міських чи міськрайонним судах розглядаються спори за заявою власника або уповноваженого ним органу, про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. В пункті 3 постанови Пленуму ВСУ №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (надалі - Постанова) дано роз'яснення про те, що у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. В силу ч.1 чт.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Пунктом 4 Постанови визначено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на час виникнення між сторонами спірних правовідносин працював начальником відділу запасних частин ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» з яким, у відповідності до вимог ст.135-1 КЗпП України, товариство уклало договір про повну матеріальну відповідальність. Свої посадові обов'язки відповідач-позивач виконував належним чином, на виконання договірних зобов'язань між ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] він відпустив їй без попередньої оплати запасні частини на загальну суму 8157,26 грн., що вбачається із видаткових накладних № РН-0009675 від 18 лютого 2014 року, № РН-0009676 від 19 лютого 2014 року, № РН-0009687 від 21 лютого 2014 року. За отриманий товар покупець розрахувалася шляхом внесення коштів на закритий рахунок товариства, про що в матеріалах справи містяться платіжні доручення № 2164 від 21 лютого 2014 року, № 2168 від 26 лютого 2014 року. Про те, що розрахунковий рахунок ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» змінився [PERSON] не був повідомлений, дані про те, що про вказані зміни були відомі фізичній особі-підприємцю [PERSON] в матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні їх не здобуто, як і не встановлено на кого в товаристві покладено обов'язок доводити до відома працівників інформацію про зміну розрахункового рахунку. За таких обставин суд вважає, що в діях відповідача-позивача відсутня вина, так як ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» не надало суду в обґрунтування заявленого позову належних і допустимих доказів того, що на [PERSON] було покладено обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, яка полягає, як зазначено в позовній заяві, в зарахуванні на поточний рахунок в АТ «Брокбізнесбанк» (закритий 05 лютого 2014 року, про що свідчить довідка №42 від 10 лютого 2014 року, видана ПАТ «Брокбізнесбанк». За вказаних обставин, враховуючи те, що стороною позивача-відповідача не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження винних дій відповідача-позивача стосовно ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО», суд відмовляє в задоволенні позовних вимог останнього до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. Відносно зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» про стягнення грошового заробітку та грошового відшкодування моральної шкоди суд встановив наступне: Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2014 року (справа №607/16287/14-ц) позов [PERSON] до ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» про скасування наказу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Скасовано наказ ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» №62 від 19 червня 2014 року «Про утримання грошових коштів»; стягнуто з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» в користь [PERSON] 1000 грн. утриманих коштів, 96,15 грн. утриманих коштів, 2000 грн. середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Даним рішенням також встановлено, що середньоденний заробіток відповідача-позивача складає 159,16 грн., з вказаної суми і здійснено стягнення станом на день винесення рішення - 8 грудня 2014 року. Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №46322258 від 06 лютого 2015 року, винесеною державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №607/16287/14-ц, виданого 23 січня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» на користь [PERSON] 100 грн. утриманих коштів, 96,15 грн. утриманих коштів, 2000 грн. середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №46322258 від 24 лютого 2015 року, винесеною державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/16287/14-ц, виданого 23 січня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» на користь [PERSON] 100 грн. утриманих коштів, 96,15 грн. утриманих коштів, 2000 грн. середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, 500 грн. на відшкодування моральної шкоди закінчено, відповідно до платіжних доручень №431 від 12 лютого 2015 року та №437 від 13 лютого 2015 року боржником сплачено борг у повному обсязі у добровільний термін. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 зазначеного Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, розрахунок донарахувань середнього заробітку повинен проводитися із 09 грудня 2014 року по 12 лютого 2015 року включно. Таким чином, станом на 12 лютого 2015 року, ця сума складає: 159, 16 грн.*(14 (залишок робочих днів у грудні) + 21 (робочі дні у січні 2015 року) + 9 (робочі дні у лютому 2015 року) = 7003.04 грн. У відповідності до положень ст.ст.16, 23 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст.237-1 КЗпП). Постановою Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 оку №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення та стягнення з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» в його користь 600 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої відповідачу-позивачу суд враховує, що внаслідок неправомірний дій роботодавця у позивача порушились нормальні життєві зв'язки, звичний спосіб його життя, він відчував себе приниженим, через відчуття власної безсилості перебував у депресивно-стресовому стані. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО» підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення з позивача-відповідача в його користь 7003,04 грн. відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 600,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. В силу ст.88 ЦПК України з ПАТ «ТЕРНОПІЛЬАВТО»в користь держави слід стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved