Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Перший заступник прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури 07 лютого 2018 року звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними і визнання спадщини відумерлою і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] . З`ясовано, що вказана квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1/941-2000 від 09 листопада 2000 року. На підставі зазначених документів за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесено запис до реєстрової книги № 362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією наданою комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 січня 2018 року за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від.12 грудня 2017 року за № 3/4-2827. [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесено актовий запис про смерть за № 591. Таким чином, після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . В силу положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України, в день смерті вказаної особи відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч. 1 ст. 1221 ЦК України), яка належала їй на праві приватної власності. Інші особи, крім власника, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі зареєстровані не були, у зв`язку з чим, постійно зі спадкодавцем не проживали. За інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за № 5211/01-09, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Положеннями ст. 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Таким чином, особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою, є Дніпровська міська рада. Відповідно до ст. 334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. За змістом ст. 338 ЦПК України суд, установивши, зокрема, відсутність спадкоєців за заповітом і за законом, або неприйняття спадщини спадкоємцями, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Таким чином, спадщина, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Однак, 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 476455212101) за [PERSON] , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу № 1410 від 14 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., було відчужено на користь [PERSON] . Підставою для реєстрації речового права за [PERSON] слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за № 1/941-1999. Разом з цим, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827 розпорядженням органу приватизації за № 1/941-99 від 19 лютого 1999 року квартира, [ADDRESS] у власність [PERSON] не передавалась. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 січня 2018 року за № 641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] .. Таким чином, на момент укладення вищевказаного договору, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою, квартира [ADDRESS] [PERSON] ніколи не належала, а договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів. Умову щодо предмету спірного договору купівлі-продажу, а у даному випадку квартира [ADDRESS] , не додержано належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення, а саме вищевказана квартира при передачі її від імені [PERSON] (продавця) [PERSON] (покупцю), на праві власності продавцю не належала, оскільки перебувала у власності померлою [PERSON] . Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі договору купівлі-продажу №. 3114 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] .. Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Враховуючи викладене, договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладені між [PERSON] та [PERSON] (№ 1410 від 14 жовтня 2014 року), [PERSON] і [PERSON] (№ 3114 від 02 грудня 2014 року) є недійсними, так як суперечить вимогам ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі. Поряд із цим, Дніпровською міською радою, в порушення положень ст. 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою своєчасно не виконано, належних заходів, направлених на повернення спірного майна у судовому порядку не вжито, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому наявні підстави для застосування представницьких повноважень в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». У відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області листом від 31 січня 2018 року за № 05/4-79 вих. 18 Дніпровську міську раду повідомлено про пред`явлення прокуратурою позову до [PERSON] про визнання права власності, визнання договору недійсним та витребування майна. Позивач в позові посилається на те, що підставою для представництва інтересів держави прокурором в даному випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження майном комунальної власності. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання надання у користування та володіння майном територіальної громади, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед Законом, що становить суспільний інтерес. Отже відповідач [PERSON] і інші особи (відповідачі і треті особи) при реєстрації права власності на вказану квартиру діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх (позивача) звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права держави в особі міськради, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії по такому заволодінню вказаною квартирою неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 1410 від 14 жовтня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 476455212101), визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 3114 від 02 грудня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 476455212101), визнати спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та стягнути з відповідача на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 167 грн., задовольнивши позов в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради підтримав позовні вимоги прокурора і просив їх задовольнити в повному обсязі. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала. Суд не може задовольнити клопотання про перенесення засідання, оскільки на даній стадії слухання суд вважає це помилковим і при цьому звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд справи не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи чи інш.. Отже посилання на те, що рішення у цій справі не може бути винесене без цієї сторони особисто, протирічить названому, оскільки матеріали справи дають підстави суду розглядати справу по суті. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, проти задоволення позову фактично заперечували і вважали за не можливе його задоволення, не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами справи. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача чи третьої особи не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки інших відповідачів чи третіх осіб в судове засідання, сторін ці відповідачі не з`явилися без поважних причин і навіть не повідомили суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України. Треті особи Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ДМНО Солошенко Ю.В. і приватний нотаріус ДМНО Кретова Н.Б. та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, проти задоволення позову фактично заперечували і не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами справи. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона цих третіх осіб не надавала. Отже, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав відзив, де проти позову заперечували в зв`язку з його необгрунтованістю і безпідставністю, просив в задоволеннi позову вiдмовити в повному обсязi. Причини її неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки намагання перенесення слухання справи вже було, доказів на підтвердження поважності причини відкладення слухання справи суду не надано. Отже, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної відповідачки. З`ясувавши думку сторін, третiх осiб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню частково. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що підставою для представництва інтересів держави прокурором в даному випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження майном комунальної власності, що стало можливим внаслідок безпідставної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання надання у користування та володіння майном територiальної громади мiста, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед Законом, що становить суспільний інтерес. Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] . З`ясовано, що вказана квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1/941-2000 від 09 листопада 2000 року. На підставі зазначених документів за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесено запис до реєстрової книги № 362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією, наданою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 січня 2018 року за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від.12 грудня 2017 року за № 3/4-2827. [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесено актовий запис про смерть за № 591. Таким чином, після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . За інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за № 5211/01-09, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою, є Дніпровська міська рада. Таким чином, спадщина, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Однак, 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -476455212101) за [PERSON] , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу № 1410 від 14 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., було відчужено на користь [PERSON] . Підставою для реєстрації речового права за [PERSON] слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за № 1/941-1999. Разом з цим, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827 розпорядженням органу приватизації за № 1/941-99 від 19 лютого 1999 року квартира, [ADDRESS] у власність [PERSON] не передавалась. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 січня 2018 року за № 641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про »реєстрацію права власності за [PERSON] .. Таким чином, на момент укладення вищевказаного договору, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою, квартира [ADDRESS] [PERSON] ніколи не належала, а договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів. Умову щодо предмету спірного договору купівлі-продажу, а у даному випадку квартира [ADDRESS] , не додержано належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення, а саме вищевказана квартира при передачі її від імені [PERSON] (продавця) [PERSON] (покупцю), на праві власності продавцю не належала, оскільки перебувала у власності померлою [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу № 3114 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] .. Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Отже, договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладені між [PERSON] та [PERSON] (№ 1410 від 14 жовтня 2014 року), [PERSON] і [PERSON] (№ 3114 від 02 грудня 2014 року) є недійсними, так як суперечить вимогам ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі. Поряд із цим, Дніпровською міською радою, в порушення положень ст. 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою своєчасно не виконано, належних заходів, направлених на повернення спірного майна у судовому порядку не вжито, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому наявні підстави для застосування представницьких повноважень в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». У відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області листом від 31 січня 2018 року за № 05/4-79 вих. 18 Дніпровську міську раду повідомлено про пред`явлення прокуратурою позову до [PERSON] про визнання права власності, визнання договору недійсним та витребування майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом скасування спiрних договорiв купiвлi-продажу і повернення майна у вигляд квартири територіальній громаді міста. Мiськрада з прокуратурою вже зверталися до суду з позовом про визнання недiйсним свiдоцтва про право власноcтi [PERSON] на вказану квартиру, скасування реєстрацiї, визнання недiйсними договорiв купiвлi-продажу i записiв про реєстрацiю. Судами винесено рiшення про скасувaння свiдоцтва про право власності на [PERSON] вiд 09 листопада 1999 року, рiшення апеляцiйного суду про це набрало законної сили. Отже відповідач [PERSON] і інші особи (відповідачі і треті особи) при реєстрації права власності на вказану квартиру діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх (позивача) звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права держави в особі міськради, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії по такому заволодінню вказаною квартирою неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дніпровська міська рада (ЄДРПОУ 26510514) є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Необхідність захисту інтересів держави полягає у забезпеченні відновлення економічних та майнових інтересів держави щодо спірної квартири у судовому порядку. Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Правовідносини, пов`язані з використанням майна територiальної громади мiста становлять суспільний інтерес. Невжиття органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення інтересів держави та права власності на спірну квартиру територіальної громади м. Дніпро, свідчить про наявність виключних підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як визначено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 5.6 постанови Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 910/3486/18 представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або не належним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Мiськрада з прокуратурою вже зверталися до суду з позовом про визнання недiйсним свiдоцтва про право власноcтi [PERSON] на вказану квартиру, скасування реєстрацiї, визнання недiйсними договорiв купiвлi-продажу i записiв про реєстрацiю. Судами винесено рiшення про скасувaння свiдоцтва про право власності на [PERSON] вiд 09 листопада 1999 року, рiшення апеляцiйного суду про це набрало законної сили. У ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] . З`ясовано, що вказана квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1/941-2000 від 09 листопада 2000 року. На підставі зазначених документів за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесено запис до реєстрової книги № 362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією, наданою комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 січня 2018 року за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827. [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесено актовий запис про смерть за № 591. Таким чином, після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . В силу положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України, в день смерті вказаної особи відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч. 1 ст. 1221 ЦК України), яка належала їй на праві приватної власності. Інші особи, крім власника, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі зареєстровані не були, у зв`язку з чим, постійно зі спадкодавцем не проживали. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ч. З ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за № 5211/01-09, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Положеннями ст. 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Таким чином, особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою, є Дніпровська міська рада. Відповідно до ст. 334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. За змістом ст. 338 ЦПК України суд, установивши, зокрема, відсутність спадкоєців за заповітом і за законом, або неприйняття спадщини спадкоємцями, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Таким чином, спадщина, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Однак, 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -476455212101) за [PERSON] , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу № 1410 від 14 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., було відчужено на користь [PERSON] . Підставою для реєстрації речового права за [PERSON] слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за № 1/941-1999. Разом з цим, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827 розпорядженням органу приватизації за № 1/941-99 від 19 лютого 1999 року квартира, [ADDRESS] у власність [PERSON] не передавалась. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 січня 2018 року за № 641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про »реєстрацію права власності за [PERSON] .. Таким чином, на момент укладення вищевказаного договору, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою, квартира [ADDRESS] [PERSON] ніколи не належала, а договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину складають його істотні умови. Єдиною істотною умовою договору купівлі-продажу є умова щодо предмету. Умову щодо предмету спірного договору купівлі-продажу, а у даному випадку квартира [ADDRESS] , не додержано належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення, а саме вищевказана квартира при передачі її від імені [PERSON] (продавця) [PERSON] (покупцю), на праві власності продавцю не належала, оскільки перебувала у власності померлою [PERSON] . Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. На підставі договору купівлі-продажу № 3114 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] .. Так, ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Отже, договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладені між [PERSON] та [PERSON] (№ 1410 від 14 жовтня 2014 року), [PERSON] і [PERSON] (№ 3114 від 02 грудня 2014 року) є недійсними, так як суперечить вимогам ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі. Поряд із цим, Дніпровською міською радою, в порушення положень ст. 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою своєчасно не виконано, належних заходів, направлених на повернення спірного майна у судовому порядку не вжито, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому наявні підстави для застосування представницьких повноважень в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». У відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області листом від 31 січня 2018 року за № 05/4-79 вих. 18 Дніпровську міську раду повідомлено про пред`явлення прокуратурою позову до [PERSON] про визнання права власності, визнання договору недійсним та витребування майна. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, є захист у судовому порядку, шляхом скасування спiрних договорiв купiвлi-продажу і повернення майна у вигляді вказаної квартири територіальній громаді міста. Отже, відповідач [PERSON] і інші особи (відповідачі і треті особи) при реєстрації права власності на вказану квартиру діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. Вказане є протиправним і порушуючим права держави в особі міськради, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з пунктом 2 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, ідентифікатором об`єкта нерухомого майна є його адреса. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Мiськрада з прокуратурою в 2018 році вже зверталися до суду з позовом про визнання недiйсним свiдоцтва про право власноcтi [PERSON] на вказану квартиру, скасування реєстрацiї, визнання недiйсними договорiв купiвлi-продажу i записiв про реєстрацiю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровьска від 28 листопада 2019 року позовні вимоги були задоволені повністю. Постановою апеляціного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року вказане рішення місцевого суду скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог про скасувaння свiдоцтва про право власності на [PERSON] вiд 09 листопада 1999 року, вказане рiшення апеляцiйного суду постановою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року залишене без змін, отже постанова апеляційного суду набрала законної сили. Вказаними рішеннями встановлено та доведено, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», після визнання недійсним першого в ланцюжку договорів купівлі-продажу майна, визнання всіх інших договорів недійсними не вимагається - вони всі є нікчемними, такими, що не породжують юридичних наслідків. Судом встановлено, що зазначене вище свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 09 листопада 1999 року на [PERSON] , а також розпорядження органу приватизації від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 щодо майна за вищезазначеною адресою на ім`я [PERSON] не видавались, що підтверджується також листом департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до листа Дніпровської міської ради вказана квартира [PERSON] шляхом приватизації, не передавалась. За даним фактом розпочато кримінальне провадження №42016040000000042 від 20 січня 2016 року, складено повідомлення про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, по якому триває досудове розслідування; до суду з обвинувальним актом матеріали кримінального провадження не передавались. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що органом приватизації Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради розпорядження від 09 листопада 1999 року №1/941-1999 за вказаною на ім`я [PERSON] не видавалось; встановивши, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру цьому відповідачеві від 09 листопада 1999 року Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів не видавалось, - суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 листопада 1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження №1/941-1999 від 09 листопада 1999 року, на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] .. Встановивши, що вищевказане свідоцтво про право власності на житло від 09 листопада 1999 року на ім`я [PERSON] підлягає визнанню недійсним; враховуючи наведену вище правову позицію, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 14 жовтня 2014 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] та договору купівлі-продажу спірної квартири від 02 грудня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки зазначені угоди купівлі-продажу є нікчемними, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Отже вимоги стосовно визнання договорів купівлі-продажу вирішені та в їх задоволенні відмовлено, рішення набрало законної сили. Відповідно до ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 143 Конституції України органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Згідно зі ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території. Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 16 зазначеного Закону встановлено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (стаття 1, 7, частина перша статті 140 Основного закону України). Згідно роз`яснень, викладених в п. 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Воловик проти України», національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо. За викладених обставин виникає також необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. Стосовно вимоги запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок. «Щодо вимоги про скасування запису Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання спірних договорів купівлі-продажу і повернення вказаної квартири в комунальну власність територіальній громаді міста. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та повернення квартири територіальній громаді міста, яка перебуває у користуванні відповідача. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Щодо обґрунтування підстав для задоволення позову необхідно звернути увагу й на таке. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041. Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, пунктами 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Таким чином, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не погодження з позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та визнати спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 167 грн., в задоволенні решти вимог слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial