Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 65205,12 гривень. В позовній заяві зазначено, що відповідно до кредитного договору № б/н від 13.10.2006 р. відповідач отримала кредит у розмірі 14300,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до п.8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязанть, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Відповідачем зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувалися, неналежно сплачувала внески на погашення заборгованості за кредитом. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.01.2016 року має заборгованість в сумі 65205,12 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 9704,21 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 51919,71 грн.; штрафу в сумі 500,00 грн. - фіксована частина і 3081,20 грн. процентна складова. Просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та судові витрати. Справу розглянути в відсутність представника позивача. Відповідач в судове засідання не з*явилася, подала до суду письмову заяву про невизнання нею позову, так як позивачем при зверненні до суду порушено строки позовної давності. З дня закінчення строку дії договору пройшло більше, ніж три роки, просить застосувати строки давності і справу розглянути за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України кожна особа може заявити про розгляд справи у її відсутності, тому суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №б/н від 13.10.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 14300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних в обмін на зобовянання відповідача повернути кредит зі сплатою відсотків у зазначені строки, що підтверджено заявою позичальника на видачу кредиту. Шляхом підписання кредитного договору відповідач надав свою згоду на зміну позивачем в будь-який момент кредитного ліміту (зменшення або збільшення) (п.3.2, п.3.3 Договору). При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, останній зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості (п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг). Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 31.01.2016 року заборгованість за кредитом складає 65205,12 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 9704,21 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 51919,71 грн.; штрафу в сумі 500,00 грн. - фіксована частина і 3081,20 грн. процентна складова. На підтвердження договірних відносин та їх порушення відповідачем банк посилається на заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг . Відповідно до наданого позивачем розрахунку останній платіж на погашення заборгованості позичальником було здійснено 27.12.2007 року (а.с.7-8). У 2013 році банк звертався до відповідача про стягнення заборгованості за цим договором, але ухвалою суду від 27.06.2013 року за заявою представника позивача позов залишено без розгляду. Статтею 256 ЦК України визначено позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до ст. 257 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, Також цим пунктом передбачено пролонгацію договору, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про припинення його дії. Однак, оскільки договір безпосередньо пов*язаний із строком дії платіжної картки, то позивач мав би зазначити докази на підтвердження вчинення ним таких дій, про що у позові не зазначено і такі докази суду не надано. При цьому відповідач у заяві вказує на те, що останній платіж на погашення кредиту нею було здійснено 27.12.2011 році, банком пропущено строки звернення до суду з позовом і не заявлено поважних причин пропуску строку позовної давності і клопотань про його поновлення не заявлено. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг кредитування з використанням кредитки «Універсальна» зазначено, що погашення кредиту та процентів здійснюється щомісячними платежами за попередній місяць ( п.5.4). а п. 5.7. Умов передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов*язань за кредитом. Позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. На це звернув увагу Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014 №6-20цс14 , який зазначив що, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на звернення до суду з позовом з метою вирішення питання про примусове виконання договору. Тому, оскільки договором передбачено окремі самостійні зобовязання, які вказують на обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку,( п.5.5.1, 8.6 Умов) то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що останній платіж боржником було внесено 27.12.2011 року (а.с.7), після чого виконання зобов*язання було припинено, у зв*язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Тому початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів підлягає обчисленню після закінчення місячного терміну, передбаченого п. 9.5 Умов для погашення всієї виниклої заборгованості і його необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цих зобовязань. Тобто, оскільки останній платіж мав місце в грудні 2011 року, то суму боргу відповідач мала погасити у січні 2012 року, то після цього строку починається відлік строку позовної давності. На момент звернення до суду з позовом трирічний строк позовної давності закінчився. Звернення до суду у 2013 році з позовом до відповідача, який за заявою представника позивача залишено без розгляду строки давності не перериває. Відповідачем не визнано позов, тобто, нею не визнано ні борг, ні свій обовязок щодо виконання договору та заявлено про застосування позовної давності при розгляді спору. Позивачем предявлено позов після спливу трирічного строку, зокрема позов подано 17.02.2016 року, тоді як відповідно до загальних положень закону строк давності встановлено у три роки з моменту коли особа дізналася чи мала можливість дізнатися про порушення свого права. Відповідно до положень ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони, зробленою до винесення ним рішення. Частиною четвертою вказано статті закріплено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності заслуговує на увагу, доказів щодо спростування такої заяви у судовому засіданні з наданих доказів не встановлено, тому суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску строку позовної давності. Витрати у справі віднести на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed