Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач 05.03.2019 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення (а.с.3-5). На підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2019 р. справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.46-47). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , користуються послугами з водопостачання та водовідведення, однак оплату за надані позивачем послуги не здійснюють, у зв`язку утворилась заборгованість за період з 01.01.1999 року по 25.11.2015 року в розмірі 58 330,26 грн. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення у сумі 45000,59 грн. з яких: 24590,52 грн. - сума основного боргу; 3149,19 грн. - 3% річних; 17260,88 грн. - інфляційне збільшення та з [PERSON] на користь позивача заборгованість по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.12.2015 по 31.07.2018 р. у сумі 13329,67 грн. з яких: 3282,62 грн. - сума основного боргу; 2078,59 грн. - 3% річних; 7948,46 грн. - інфляційне збільшення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2019р. прийнято та відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.52). Фактично відповідачі ухвалу про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримали, проте за змістом ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачам, оскільки надсилались за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі строк відповідачі не надали. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому посилаючись на викладені обставини просить відмовити у задоволенні позову, а також застосувати строки позовної давності (а.с.57-63). Відповідач [PERSON] ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 15.07.2019 р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.56). Відзиву на позов не надавав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення у м. Дніпропетровську за адресою: [ADDRESS] , за якою проживав [PERSON] , який також являвся основним квартиронаймачем вказаної квартири. За вказаною адресою на ім`я [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , по якому утворилась заборгованість за період з 01.01.1999 року по 30.11.2015 року в розмірі 45 000,59 грн. (а.с.7-11), а в період з 01.12.2015 року по 31.07.2018 року - 13 329,67 грн. (а.с.12-13). 25 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.15-17). Отже, починаючи із грудня 2015 року обов`язок щодо утримання та сплати комунальних послуг, у тому числі послуг водопостачання та водовідведення, за вказаною вище адресою виник у [PERSON] як власника нерухомого майна. Відповідно до п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово - комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 цього ж закону віднесено і послуги з водовідведення) у строки, встановлені договором або законом. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у певному обсязі (Постанова ВСУ від 30.10.2013р. по справі № 6-59цс13). Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 20.04.2016р. по справі № 6-2951цс15 роз`яснив, що хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Між КП «Дніпроводоканал» ДОР та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпропетровської міської ради №526 від 20.04.1995р. про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», основному квартиронаймачу квартири [ADDRESS] , відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В пункті 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплена правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, - як то роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 16.12.2015р. у справі № 6-2023цс15. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позов щодо пропуску позивачем строків позовної давності стосовно вимоги про стягнення із нього заборгованості, та розціню їх як заява про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Суд зауважує, що [PERSON] із листопада 2015 року не являється власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та є зареєстрованим починаючи із 14.12.2015 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). Позивач звернувся до суду із вимого про стягнення заборгованості за послуги водопостачання і водовідведення за вказаною адресою із [PERSON] в березні 2019 року за період з 01.01.1999 року по 25.11.2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності, заяв про його поновлення не заявляв. Окрім того, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , а відтак відповідно є абонентом щодо користування послугами водопостачання і водовідведення вказаної квартири. Згідно розрахунку наданого позивачем, в результаті неналежного виконання [PERSON] зобов`язань щодо оплати послуг водопостачання та водовідведення утворилась заборгованість за період з 01.12.2015 року по 31.07.2018 року, яка становить 13 329,67 грн., з яких: 3 282,62 грн. - сума основного боргу; 2 078,59 грн. - 3% річних; 7 948,46 грн. - інфляційне збільшення (а.с.12-13). Таким чином, зважаючи на вищевикладене, за своїм власним переконанням суд вважає вимоги позову такими, що підлягають частковому задоволенню, внаслідок чого підлягає стягненню із [PERSON] на користь позивача заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з 01.12.2015 року по 31.07.2018 року в сумі 13 329,67 грн., з яких: 3 282,62 грн. - сума основного боргу; 2 078,59 грн. - 3% річних; 7 948,46 грн. - інфляція, в частині вимог до [PERSON] відмовити, у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже із [PERSON] на користь позивача необхідно рівними частками стягнути судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial