Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач 09.10.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі разом з позивачем зареєстровані та проживають: її донька [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO] Відповідач тривалий час зловживає алкогольними напоями, не працює, поводиться агресивно, постійно вчиняє сварки, б'є дітей. Відповідач приводить до квартири своїх знайомих, разом з якими розпиває алкогольні напої та забруднює квартиру. Позивач просила суд виселити відповідача з квартири [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач та її представник письмово просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Третя особа - [PERSON] письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.08.1996 року приватним нотаріусом ДМНО Якушевою Г.С. за реєстровим № 5446, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР 20.12.2012 року (а.с. 14-16). У вищезазначеній квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], її донька [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Згідно приписів ст. ст. 317, 319 ЦК України право володіння, користування та розпорядження майном складає зміст права власності, яким власник розпоряджається на власний розсуд. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Встановлено, що відповідач є донькою позивача, вселилась вона до квартири в установленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК України. Підстави виселення членів сім'ї власника будинку (квартири) передбачені статтею 157 ЖК України та частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на тривале порушення відповідачем правил співжиття, що робить спільне проживання неможливим. На підтвердження таких обставин позивачем надано: -висновок ДОП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 18.02.2017 року, в якому зафіксовано виклик [PERSON] з проханням притягнути відповідача до відповідальності, оскільки остання, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння безпідставно вчинила сварку, в ході якої висловлювалась нецензурною лайкою; за даним фактом з відповідачем проведено профілактичну бесіду та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП та ч. 1 ст. 175-1 КУпАП; -висновок Органу опіки та піклування Новокодацької районної у Дніпрі ради від 07.09.2017 року, в якому відповідачу надано іспитовий термін для покращення ситуації в родині; на даний час Орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO]; -постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2018 року, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 51 грн.; -постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2018 року, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та відповідно до ст. 22 КУпАП звільнено її від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. Разом із цим вказані докази не свідчить про систематичність порушення відповідачем правил співжиття. Згідно п. 17 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). При цьому, суд звертає увагу на те, що виселення за цією нормою - крайня міра. Вона застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують або руйнують жиле приміщення. Під систематичністю розуміють скоєння двох або більше правопорушень. При цьому, необхідно, щоб до винної особи раніше були застосовані міри попередження міліції або прокуратури. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для виселення відповідача відсутні, оскільки позивачем не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших спільне проживання з нею в одному будинку, що до відповідача застосовувались дієві заходи попередження та впливу на систематичні порушення у порядку, передбаченому актами, які визначають повноваження цих органів, та відсутність позитивних результатів після застосування вказаних заходів. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обов'язковою умовою виселення особи. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір за рахунок відповідача не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed