Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції звернулось до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.07.2008 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/035-43/60351, за умовами якого останній надано кредит в розмірі 136 000,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,5% річних строком до 22.07.2028 року. 30.03.2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору, якою врегульовано заборгованість позичальника шляхом запровадження кредитних канікул та тимчасового зменшення розміру щомісячного платежу, а тому графік погашення викладено у новій редакції. Додатковою угодою №2 від 20.05.2010 року до цього договору, врегульовано заборгованість позичальника шляхом її капіталізації, збільшено строк надання кредиту, тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу, у зв'язку з чим графік погашення викладено у новій редакції. Дата остаточного погашення кредиту становить 22.09.2035 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки № 014/035-43/60351 від 22.07.2008 року, згідно якого останній виступив поручителем позичальника і взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням [PERSON], що виникають з договору, у повному обсязі цих зобов'язань. Відповідач брав на себе зобов'язання виконувати умови договору, однак їх належним чином не виконує, внаслідок цього склалася заборгованість, яка станом на 01.10.2014 року становить 667 724,60 доларів США, з яких: 165 175,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 72 575,36 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 429 973,36 доларів США - пеня. За таких обставин позивач просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача у судоому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. В судове засідання, яке відбулася 15 січня 2015 року, представник позивача не з'явився, до суду надійшло її клопотання про розгляд справи у відсутність представника у судовому засіданні. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи за наявними у справі доказами та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, які врегульовані нормами ст. ст. 526, 530, 553-554, 610-611, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 22.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/035-43/60351, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 136 000,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,5 % річних, строком до 22.07.2028 року (а.с. 14-17). На підставі п. 6.1 кредитного договору надання кредитних коштів проводилося шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, що підтверджується меморіальним ордером №bn від 22.07.2008 року (а.с. 37) та були надані позичальнику, згідно заяви на видачу готівки № OWoP29569 від 22.07.2008 року (а.с. 38). 30.03.2009 року за згодою поручителя між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 041/035-43/60351 від 22.07.2008 року, якою врегульовано заборгованість позичальника шляхом запровадження кредитних канікул та тимчасового зменшення розміру щомісячного платежу, графік погашення викладено у новій редакції (а.с. 24-27). Додатковою угодою №2 від 20.05.2010 року до кредитного договору № 041/035-43/60351 від 22.08.2008 року, за згодою поручителя, сторонами врегульовано заборгованість позичальника шляхом її капіталізації, збільшено строк надання кредиту до 22.09.2035 року, тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу, у зв'язку з чим графік погашення викладено у новій редакції ( а.с. 28-31). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки №014/035-43/60351 від 22.07.2008 року, згідно якого останній виступив поручителем позичальника і взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням [PERSON], що виникають з договору, у повному обсязі цих зобов'язань. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язувався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіка погашення та сплачувати банку відсотки за користування кредитом. Відповідно до п.16.3 кредитного договору у випадку прострочення виконання будь-яких зобов'язань за договором, відповідач сплачує пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка станом на 01.10.2014 року становить 667 724,60 доларів США, з яких: 165 175,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 72 575,36 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 429 973,36 доларів США - пеня. Дана сума заборгованості встановлена на підставі наданих доказів. Разом з тим, при визначені розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд бере до уваги положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому суд відмічає, що відповідно до п.16.1 договору у випадку прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен календарний день прострочення. Визначена таким чином сума пені в декілька раз перевищує суму неповернутого кредиту. Така умова суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов?язань за договором. Така можливість позивача стягувати надмірні грошові суми неустойки спотворює її дійсне правове значення, оскілки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків. Тому, враховуючи вказані положення та право суду, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 120 000,00 доларів США. Відповідно стягненню підлягатиме заборгованість в розмірі 357 751,24 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 01.10.2014 року становить 4 634 745,30 грн., з яких: 165 175,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 72 575,36 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 120 000,00 доларів США - пеня. Зважаючи на невиконання відповідачами своїх зобов'язань, відповідно до п. 9.1 кредитного договору позивачем 01.08.2014 року на їх адреси надсилались відповідні листи-вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань вих. №735 та №736, які залишились без задоволення (а.с. 34-35). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що права позивача порушенні, встановлений факт порушення договірних зобов'язань, існує заборгованість за кредитним договором, в добровільному порядку заборгованість не погашена, а тому позов підлягає задоволенню, а сума заборгованості підлягає стягненню в примусовому порядку в розмірі визначеному судом, а саме: 357 751,24 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 01.10.2014 року становить 4 634 745,30 грн. Щодо стягнення встановленої суми заборгованості солідарно з поручителем, то суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язувалася відповідати перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Суд відмічає, що договір поруки №014/035-43/60351 від 22 липня 2008 року містить положення про дію договору до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором (п.4.1.), що не може розглядатися як встановлення строку поруки, оскільки не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, тому в даному випадку є підстави розглядати можливість застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України. Однак, суд враховує, що відповідно до умов договору банк в межах трирічного строку з дня настання строку виконання зобов'язання може пред'явити вимогу поручителю, позивач скористався своїм договірним правом на дострокове повернення кредиту, відповідно пред'явив вимогу позичальнику та своєчасно пред'явив вимогу до поручителя, тим самим, у суду відсутні підстави стверджувати про припинення договору поруки. За таких обставин встановлена сума заборгованості підлягає стягненню солідарно з відповідачів. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial