Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги позивач по справі мотивує тим, що 13 травня 2008 року відповідач [PERSON] уклала кредитний договір №010/02-2/675-08 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримала кредит в сумі 185 000 доларів США, строком до 11 травня 2018 року зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами. 01 січня 2009 року до кредитного договору №010/02-2/675-08 було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої встановлено новий графік повернення кредитних коштів. 30 вересня 2009 року до кредитного договору №010/02-2/675-08 було укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої на період з 23 вересня 2009 року по 23 березня 2010 року було встановлено новий графік повернення кредитних коштів. В забезпечення своєчасного повернення кредитних коштів по кредитному договору №010/02-2/675-08 від 13 травня 2008 року з [PERSON] був укладений договір поруки №010/02-2/675-08п від 30 вересня 2009 року. Відповідачем було порушено умови кредитного договору в зв'язку з чим позивачем на адресу відповідачів 19 квітня 2013 року було направлено претензії про усунення порушень кредитного договору та сплати заборгованості кредитних коштів. Дані вимоги були залишені без задоволення. Таким чином, станом на 20 травня 2013 року загальна заборгованість відповідачів перед позивачем складає 132 987,33 доларів США. 24 грудня 2013 року на адресу суду від представника позивача була направлена заява про зменшення суми позовних вимог, а саме позивач просив стягнути з [PERSON]. [PERSON] заборгованість за кредитним договором по тілу кредиту в сумі 124 445,44 доларів США, заборгованість за відсотками 1704,83 доларів США, заборгованість по пені за порушення строків повернення кредиту та відсотків в сумі 230,50 США, загальний розмір заборгованості становить 126 380,77 доларів США. В судовому засіданні представник позивача ще зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в розмірі 112 210,79 доларів США та заборгованість за відсотками в розмірі 1 534,86 доларів США, а також пеню в розмірі 1 650,72 доларів США та судові витрати. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2014 року по даній справі позовні вимоги задоволено частково. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19.11.2014 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив частково. Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 10 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] скасував та закрив провадження в цій частині. У решті рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 10 вересня 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході розгляду справи до Золотоніського міськрайонного суду від позивача по справі надійшла заява в порядку ст. 31 ЦПК України відповідно до якої позивач по справі зменшив позовні вимоги та просив стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №010/02-2/675-08 від 13.05.2008 року в сумі 103 945,48 дол. США з неї 99 560.25 дол. США за тілом кредиту, 3970,56 дол. США - за відсотками, 414,67 дол. США за пенею. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності, на позовних вимогах наполягав повністю. Відповідач по справі в судове засідання не з'явився, однак від представника відповідача по справі [PERSON] до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла заява із проханням судове засідання, що призначене на 02.04.2015 року у справі №695/2108/13-ц проводити без участі відповідача та його представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підлягають до задоволення з наступних підстав: Відповідно до кредитного договору №010/02-2/675-08 від 13.05.2008 року ВАТ «Райффайзен банк Аваль» надав [PERSON] кредит у розмірі 185000 доларів США, строком до 11.05.2018 року зі сплатою 16% річних. Як вбачається судом із матеріалів справи відповідач по справі [PERSON] неналежно виконувала умови вказаного договору, в результаті чого виникла заборгованість відповідача перед позивачем по справі. Так станом на 17.01.2015 року за відповідачем по справі [PERSON] рахується заборгованість за тілом кредиту в розмірі 99 560,25 дол. США, за відсотками - 3970,56 дол. США, за пенею - 414,67 дол. США, а всього 103 945,48 дол. США. Відповідно до п. 1.9.1 вказаного вище кредитного договору незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Сторони визначають, що реалізація положень п. 1.9.1 цього договору не буде розглядатися сторонами як одностороння зміна умов цього договору. Відповідач по справі [PERSON] погодилася з умовами вказаного договору від 13 травня 2008 року про що свідчить її підпис на вказаному договорі. Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.. 610 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається судом із матеріалів справи позивач по справі належним чином виконав умови договору та надав [PERSON] кредит у обговореній в договорі сумі, а відповідач по справі [PERSON] умов договору належним чином не виконала, в результаті чого виникла заборгованість у відповідача перед позивачем, тому суд вважає обґрунтованою вимогою позивача про дострокове вимагання погашення заборгованості позичальника за кредитом, що передбачено п. 1.9.1 кредитного договору, окрім того несплата грошових коштів відповідно до умов договору кредиту, на думку суду, є істотним порушенням умов договору. Згідно вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Відповідно до заяви ВАТ «Райффайзен банк Аваль», поданої у порядку визначеному ст. 31 ЦПК України, позивач просив прийняти заяву про уточнення позовних вимог та стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №010/02-2/675-08 від 13.05.2008 року в сумі 103 945,48 дол. США з неї 99 560.25 дол. США за тілом кредиту, 3970,56 дол. США - за відсотками, 414,67 дол. США за пенею. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у іноземній валюті. Суд переконався, що у позивача по справі наявна відповідна банківська ліцензія та відповідний письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій, копії яких додані до матеріалів справи. Такої ж думки дотримується Верховний суд України, який у своєму листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved