Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач 01 червня 2021 року звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом припинення дії іпотечних договорів від 17 липня 2006 року та 18 січня 2007 року, припинення обтяжень іпотекою та зняття обтяжень. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 06 жовтня 2005 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 360/493-05 за умовами якого він отримав кредит 12 718 доларів США з терміном кредитування до 05 жовтня 2026 року та 14 липня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 307/493-06 за умовами якого він отримав кредит 20 000 доларів США з терміном кредитування до 13 липня 2016 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитними договорами між сторонами 17 липня 2006 року було укладено іпотечний договір за реєстровим номером Д0583, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Також 18 січня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11109285000 за умовами якого він отримав кредит 20 000 доларів США з терміном кредитування до 18 січня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту між сторонами 18 січня 2007 року було укладено іпотечний договір за реєстровим номером Д0016, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитних договорів та договору про надання споживчого кредиту відповідач достроково розірвав договір кредитування та договір про надання споживчого кредитування та подав два різні позови до Бережанського районного суду Тернопільської області. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року та 07 липня 2015 року позови задоволено повністю. Згідно з постановою старшого державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 29 грудня 2018 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 50242968 та постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області від 29 грудня 2018 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 4900109, рішення суду виконано, борг в сумі 116 638 грн. 55 коп. та 188 996 грн. 22 коп. сплачено згідно квитанцій від 28 грудня 2018 року. В червні 2020 року АГ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом про стягнення відсотків за користування кредитними коштами понад встановлений строк відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 351,87 доларів США. Вказана заборгованість сплачена 01 березня 2021 року. Того ж дня позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття обтяжень з іпотеки, але до цього часу обтяження не знято. Представник відповідача відзив на позовну заяву не подав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити та визнати припиненою іпотеку за іпотечними договорами, зняти всі обтяження. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав просив у задоволенні позову відмовити, оскільки заборгованість за кредитними договорами не погашена у повному обсязі, що вбачається із розрахунків заборгованості, а також позивачем не вірно заявлені позовні вимоги. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 06 жовтня 2005 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 360/493-05 за умовами якого він отримав кредит в сумі 12 718 доларів США з терміном кредитування до 05 жовтня 2026 року. Позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі в термін встановлений графіком погашення кредиту (а.с.58-64). 14 липня 2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 307/493-06 за умовами якого він отримав кредит в сумі 20 000 доларів США з терміном кредитування до 13 липня 2016 року. Позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі в термін встановлений графіком погашення кредиту (а.с.65-68). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитними договорами між сторонами 17 липня 2006 року було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Фрісом І.П. за реєстровим номером Д0583, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . (а.с.10-11). Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто [PERSON] та поручителя заборгованість за кредитними договорами в сумі 7 292,38 доларів США та 1609 грн. 25 коп. судових витрат (а.с.12-14). Постановою старшого державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 29 грудня 2018 року виконавче провадження № 50242968 з примусового виконання виконавчого листа № 2/593/411/2014 виданого 30 січня 2015 року Бережанським районним судом Тернопільської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу в розмірі 116 638 грн. 55 коп. закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с.25). Також позивачем на підтвердження сплати коштів надано копію квитанції від 28 грудня 2018 року (а.с.22). 18 січня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11109285000 за умовами якого він отримав кредит в сумі 20 000 доларів США з терміном кредитування до 18 січня 2017 року. Позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком погашення кредиту (а.с.69-75). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту між сторонами 18 січня 2007 року було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Фрісом І.П. за реєстровим номером Д0016, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с.8-9). Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2015 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто [PERSON] та поручителів заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в сумі 8837,41 доларів США та 1060 грн. 77 коп. судових витрат (а.с.15-16). Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області від 29 грудня 2018 року виконавче провадження № 4900109 з примусового виконання виконавчого листа № 593/1134/14-ц виданого 17 серпня 2015 року Бережанським районним судом Тернопільської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу в розмірі 188 996 грн. 22 коп. закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с.26). Також позивачем на підтвердження сплати коштів надано копію квитанції від 28 грудня 2018 року (а.с.22). В червні 2020 року АТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11109285000 в розмірі 4064,89 доларів США відповідно до положень ст. 625 ЦК України та умов кредитного договору. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 351,87 доларів США (а.с.7-21). Вказана заборгованість сплачена 01 березня 2021 року, що підтверджується копією квитанції від 01 березня 2021 року (а.с.23). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2021 року № 257856492 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , стосовно якої застосовано заборону на нерухоме майно, реєстровий № 3470226 від 17 липня 2006 року, реєстратор приватний нотаріус Фріс І.П. на підставі договору іпотеки Д0583, 17 липня 2006 року, АКІБ «УкрСиббанк», тип обтяження: іпотека, зареєстровано 17 липня 2006 року, підстава обтяження - договір іпотеки від 17 липня 2006 року № Д0583, іпотекодержатель АКІБ «УкрСиббанк», іпотекодавець [PERSON] , розмір основного зобов`язання 20 000 доларів США, строк виконання 13 липня 2016 року (а.с.27-28). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2021 року № 257856492 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , стосовно якої застосовано заборону на нерухоме майно, реєстровий № 4372101 від 18 січня 2007 року, реєстратор приватний нотаріус Фріс І.П. на підставі договору іпотеки Д0016, 18 січня 2007 року, АКІБ «УкрСиббанк», тип обтяження: іпотека, зареєстровано 18 січня 2007 року, підстава обтяження - договір іпотеки від 18 січня 2007 року № Д0016, іпотекодержатель АКІБ «УкрСиббанк», іпотекодавець [PERSON] , розмір основного зобов`язання 20 000 доларів США, строк виконання 18 січня 2017 року (а.с.27-28). Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Представником відповідача на підтвердження свої заперечень про те, що зобов`язання з повернення кредиту не виконано надав розрахунок заборгованості за кредитним договором № 11109285000 від 19.01.2007 та № 1030039100 від 06.10.2005 станом на 23.06.2021 (а.с.44-55). Але, належним чином завіреної копії кредитного договору № 1030039100 від 06.10.2005 представником відповідача не надано, та договір № 11109285000 було укладено 18.01.2007. Також надані представником відповідача додаткові угоди стосуються кредитного договору № 1030039100. Судом встановлено, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року та від 07 липня 2015 року задоволено позови АКІБ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 360/493-05, № 307/493-06, № 11109285000 та стягнуто з боржника і поручителя на користь банку заборгованості за кредитними договорами. Відповідно до зазначених рішень суді встановлені обставини, зокрема, що позичальником неналежно виконувались умови кредитного договору та у зв`язку з цим банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Бережанський районний суд встановив, що станом на 30 липня 2014 року по договору № 360/493-05 відповідач заборгував банку 8212,65 доларів США, по договору № 307/493-06 5211,52 долари США, по договору № 11109285000 8837,41 долари США. Також банк в 2020 році скористався своїм правом та звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ст. 625 ЦК України та судом було стягнуто з відповідача 3% річних в сумі 351,87 доларів США. Зміст зазначених рішень судів дає підстави для висновку, що у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником взятих на себе зобов`язань банк реалізував своє право пред`явити вимогу про дострокову виплату усієї суми заборгованості за кредитними договорами, звернувшись до Бережанського суду із позовом про стягнення заборгованості в повному обсязі, тобто про повне та дострокове виконання боржником кредитного зобов`язання. Враховуючи те, що, як встановлено Бережанським судом, строк виконання основного зобов`язання настав у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором та реалізацією банком права вимоги дострокового погашення заборгованості, суд зобов`язаний був врахувати, що після настання строку виконання основного зобов`язання у банку припиняється право нараховувати проценти, пеню та інші платежі відповідно до умов кредитного договору. У таких висновках суд керується правовими висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, відповідно до якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, Велика Палата Верховного Суду визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Також підлягає врахуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за яким пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування. За таких обставин доводи банку про те, що рішення Бережанського суду постановлено з приводу стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, є помилковими. Зазначеним рішенням стягнуто достроково заборгованість за кредитними договорами у повному обсязі, а подальше нарахування банком процентів, штрафів та пені за умовами кредитних договорів після настання строку погашення кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладених між сторонами договорів. У пунктах 6.28, 6.35 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України». У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/27064/15 зазначено, що підставою припинення зобов`язання за кредитним договором є не дата, зазначена в договорі як кінцевий строк сплати коштів, а, наприклад, постанова, винесена відділом державної виконавчої служби, про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у зв`язку з погашенням боргу. Верховний Суд також зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню щодо розуміння повноти розміру заборгованості. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про припинення іпотеки у зв`язку з повним фактичним виконанням забезпечувального зобов`язання, що підтверджується постановами державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень саме з таких підстав. Щодо забезпечення іпотекою вимог банку про стягнення пені, нарахованої за правилами статті 625 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити наступне. За правилом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи правове питання, чи забезпечуються іпотекою вимоги кредитора про стягнення 3 % річних, нарахованих за правилами статті 625 ЦК України, суд враховує умови та правила укладених між сторонами іпотечних договорів. Зміст пунктів 1.1, 1.2, 1.3 іпотечних договорів свідчить, що іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю на забезпечення ним виконання зобов`язань за кредитним договором № 360/493-05від 06 жовтня 2005 року, кредитним договором № 307/493-06 від 14 липня 2006 року, договором про надання споживчого кредиту № 11109285000 від 18 січня 2007 року, укладеним позивачем та іпотекодержателем, спірне нерухоме майно. Іпотекою забезпечено певні зобов`язання боржника щодо виплати таких сум: тіло кредиту, проценти за користування кредитом, сплата можливої неустойки, зокрема, пені, штрафу, а також відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням, та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання, інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Враховуючи, що вимоги за статтею 625 ЦК України є заходами цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не вимогами про відшкодування збитків, іпотекою не забезпечено виконання зобов`язання за вимогами, пред`явленими на підставі статті 625 ЦК України, а отже, у цій справі, іпотекою не забезпечені вимоги кредитора, нараховані банком за правилами статті 625 ЦК України. У цьому випадку визначальним є зміст та умови іпотечних договорів, в яких сторони дійшли домовленості про перелік вимог кредитора, виконання яких забезпечується встановленою іпотекою. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 626 ЦК України). Щодо твердження представника відповідача про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що однаково означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права застави в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена на підставі частини першої статті 593 ЦК України, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), потрібно зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Такий правовий висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18). Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція): оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Саме «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату у простіший спосіб; і винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації або які вимагають подальших звернень особи, чиї права порушені, до суду або до інших державних органів, не відповідає цій міжнародній нормі. Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (заява №28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», у якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти 28 - 36, Series A N 18), а тому застосування ефективного способу захисту порушеного права, як обов`язок держави покладається на суд, а не на особу, яка звернулась до суду з позовом. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9). Науковці визначають способи захисту права як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності суду по захисту прав. Таким чином, ефективним слід розуміти такий спосіб захисту, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Закон не надає суду можливості відмовляти в задоволенні позову з підстав обрання неправильного (неефективного) способу захисту порушеного права, оскільки в розумінні частини другої статті 5 ЦПК України суд може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з частковим відступом від принципу диспозитивності для захисту особи, яка звернулась з позовом. У зв`язку з наведеним обґрунтованим є висновок про припинення саме іпотеки як додаткового зобов`язання, а не договору іпотеки. Враховуючи, що судом встановлено, що основне зобов`язання фактично виконано боржником, про що, зокрема, свідчать постанови державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з повним фактичним виконанням рішень суду про стягнення заборгованості, суд вважає за необхідне захистити порушено право позивача, зазначивши про те, що припиненою є іпотека за договором іпотеки, а не дія договору іпотеки, що відповідає правомірному способу захисту порушених прав. Визнання припиненим договору іпотеки, а не іпотеки, не відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) Щодо вимог позивача про припинення обтяжень іпотекою та зняття обтяжень, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається із інформаційної довідки № 257856492 від 24.05.2021 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] власником якої є [PERSON] є два записи заборони на нерухоме майно: № 3470226 стосується договору іпотеки № Д0583 від 17.07.2006 та № 4372101 стосується договору іпотеки № Д0016 від 18.01.2007. В державному реєстрі іпотек також є два записи щодо обтяження квартири [ADDRESS] власником якої є [PERSON] : реєстраційний номер обтяження 3470850 підстава обтяження договір іпотеки № Д0583 від 17.07.2006 та реєстраційний номер обтяження 4372760 підстава обтяження договір іпотеки № Д0016 від 18.01.2007 (а.с.27-28). Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) зазначено, що: «дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт зміни позивачем підстав та предмета позову), а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку)». Оскільки судом встановлено порушення права позивача, визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 18 січня 2007 року Д0016 та за іпотечним договором від 17 липня 2006 року Д 0583, тому підлягають до задоволення вимоги позивача про припинення обтяжень іпотекою та зняття обтяжень, таким чином порушено право позивача буде повністю захищено, а право на користування та розпорядження майном поновлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, то судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, то з відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір за всі вимоги в розмірі 5448 грн. Що стосується витрат понесених на професійну правничу допомогу, то підлягають стягненню з відповідача витрати в сумі 2000 грн. виходячи з наступного. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим ч. 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Матеріалами справи встановлено, що представником позивача у справі був [PERSON] . Представництво інтересів здійснював на підставі договору про надання правової допомоги від 17 травня 2021 року (а.с.29), протоколу доручення № 1 до Договору від 17 травня 2021 року (а.с.30) та ордера на надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2021 року (а.с.31). Згідно із п. 4.2. договору, за результатами надання юридичної допомоги складається акт. В акті вказується обсяг наданої юридичної допомоги і її вартість. Згідно п. 4.5 Договору ума вказана в протоколі доручення є гонораром адвокатського об`єднання за надання правової допомоги. В протоколі доручення № 1 зазначено, що вартість правової допомоги з підготовки та подачі позову визначається в розмірі 6400 грн. Вартість представництва в судовому засіданні 1000 грн. за одне засідання. Попередня вартість правової допомоги складає 8400 грн. Остаточна вартість правової допомоги визначається за підсумками фактично наданих послуг на підставі акту про надання правової допомоги. Понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 8400 грн. підтверджується: меморіальним ордером від 09 липня 2021 року (а.с.84). Представником відповідача заявлено про необґрунтованість витрат на правову допомогу та про їх зменшення. Але, на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу в сумі 8400 грн. представником позивача не долучено опис робіт (надання послуг), акт про який йдеться у договорі. Тому доведеним є понесення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. за представництво інтересів позивача в судових засіданнях, оскільки ця сума сторонами чітко зазначена в протоколі доручення, інша сума витрат 6400 грн. не підтверджена позивачем та його представником. На підставі викладеного, відповідно до статті 1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1, 17 Закону України «Про іпотеку», статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 2, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», статті 74 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 16, 509, 526, 575, 593, 598, 599, 625, 1050 ЦК України,

Outcome: partial