Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 10.07.2008 року уклали кредитний договір № DNP0A80000112694. Згідно договору банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 29589,82 [Доларів США] на термін до 09.07.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, у звязку з чим станом на 08.08.2014 року має заборгованість 89948,30 [Доларів США], яка складається з наступного: - 21851,11 [Доларів США] заборгованість за кредитом; - 6631,24 [Доларів США] заборгованість по процентам за користування кредитом; - 6746,52 [Доларів США] заборгованість по комісії за користування кредитом; - 50417,28 [Доларів США] пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафів відповідно до договору: -19,84 [Доларів США] штраф (фіксована частина); -4282,31 [Доларів США] штраф (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 89948,30 [Доларів США], що за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.08.2014 року складає 1133348,56 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечує. Суд, вислухавши учасників судового процесу, експерта [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідність ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 10.07.2008 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитно-заставний договір № DNP0A80000112694, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 29589,82 [Доларів США] на термін до 09.07.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором (т.1 а.с.7-12). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором Приватбанк і відповідач 10.07.2008 року уклали договір застави рухомого майна № DNP0A80000112694, згідно якого відповідач надав у заставу автомобіль NISSAN, модель: PATHFINDER, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: VSKJVWR51U0017632, реєстраційний номер: АЕ9282СІ, що належить йому на праві власності. Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09.12.2009 року (справа № 2-358/2009 р.) в рахунок погашення заборгованості за договором № DNP0A80000112694 від 10.07.2008 року звернено стягнення на предмет застави - автомобіль NISSAN, модель: PATHFINDER, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: VSKJVWR51U0017632, реєстраційний номер: АЕ9282СІ, що належить [PERSON] на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля (т.1 а.с.175-177). Згідно з положеннями ч.2 ст. 16 ЦК України, ч.3 ст. 33, статті 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Разом з тим у постановах від 30 березня, 2 листопада 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу . Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону . Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). [PERSON] зобовязання за кредитним договором не виконав, у звязку з чим станом на 08.08.2014 року має заборгованість 89948,30 [Доларів США], яка складається з наступного: - 21851,11 [Доларів США] заборгованість за кредитом; - 6631,24 [Доларів США] заборгованість по процентам за користування кредитом; - 6746,52 [Доларів США] заборгованість по комісії за користування кредитом; - 50417,28 [Доларів США] пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафів відповідно до договору: -19,84 [Доларів США] штраф (фіксована частина); -4282,31 [Доларів США] штраф (процентна складова) (а.с.4-5). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч.1 ст. 623 ЦК України). Обгрунтовуючи свої заперечення у судовому засіданні представник відповідача посилався на висновки експерта № 6/11.3/149 від 11.11.2016 року та неповноту проведеної судово-бухгалтерської експертизи, у звязку з відсутністю ряду бухгалтерських документів у позивача, які б підтверджмували нарахування суми заборгованості, а саме пені та штрафу. Однак, суд, враховуючи, що представником відповідача не було заявлено клопотання про проведення додаткової судово-бухгалтерської експертизи, інших доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано, вважає за можливе обмежитись доказами, наданими сторонами під час досудового розгляду справи, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0A80000112694 від 10.07.2008 року у розмірі 89948,30 [Доларів США], що за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.08.2014 року (а.с.6) складає 1133348,56 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача також необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати по справі, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 3654,00 гривень.

Outcome: approved