Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору від 6 січня 2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п.2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав повному обсязі та надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що є порушенням зобов'язання. У зв'язку із зазначеннями порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 28 лютого 2017 року має заборгованість в сумі 26638 грн. 71 коп., з яких: 430 грн. - заборгованість за кредитом; 20285 грн. 95 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4178 грн. 06 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф, 1244 грн. 70 коп. - штраф. Просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н в сумі 26638 грн. 71 коп. та судові витрати в сумі 1600 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, додав до позову заяву, а якій справу просив розглянути у відсутності представника банку. Разом з тим, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 травня 2017 року, занесеною до журналу судового засідання, явка представника позивача в судове засідання була визнана судом обов'язковою. На неодноразові виклики в судове засідання представник позивача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Крім того, просили застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Фактичною передумовою судового розгляду справи є наявність спору про право (для справ позовного провадження). Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов'язків, свобод чи інтересів конкретної особи. В судовому засіданні встановлено, що 6 січня 20011 року відповідачем було заповнено заяву №0209070800191398573. Зі змісту Заяви вбачається, що вона оформлена з метою замовлення банківських послуг з оформлення платіжної картки «Кредитка Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 800 грн. В Заяві зазначено, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. До Заяви додано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» на аркуші №0607060200189171152, яка підписана відповідачем 6 січня 2011 року. В даній довідці детально розшифровано умови нарахування процентів та комісії по умовам кредитування. Зміст даної довідки свідчить про ознайомлення позивачки з тарифами та умовами кредитування по кредитній картці «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Таким чином, укладений між сторонами кредитний договір передбачає надання банком послуг з кредитування відповідача на умовах, викладених в Заяві, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифів банку. Заява відповідача від 6 січня 2011 року на замовлення кредитних послуг викладена в письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту перебачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Так, до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором від 6 січня 2011 року, укладеним між КБ ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] за період з 6 листопада 2011 року по 28 лютого 2017 року, з якого вбачається, що сума заборгованості за кредитним договором становить 26638 грн. 71 коп. Досліджуючи вказаний розрахунок, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Як вбачається з графи «Сума погашення за наданим кредитом», відповідачем здійснювалося погашення суми кредиту в наступному порядку: 18 січня 2011 року - 150 грн; 18 лютого 2011 року - 150 грн; 19 квітня 2011 року - 24 грн. 08 коп; 25 червня 2011 року - 122 грн. 32 коп; 30 червня 2011 року- 50 грн; 4 скрпня 2011 року - 200 грн; 11 листопада 2011 року - 150 грн; 7 березня 2012 року - 210 грн; 23 травня 2012 року - 200 грн; 11 вересня 2012 року - 210 грн; 18 січня 2013 року - 200 грн; 9 липня 2013 року - 200 грн; 12 червня 2014 року - 20 грн. 66 коп. Заперечуючи проти позову відповідач та його представник посилалися на те, що відповідач дійсно отримав у позивача кредит в сумі 400 грн. Разом з тим, він здійснив повне погашення кредиту, оскільки останній платіж за кредитним договором ним був внесений в липні 2013 року. Крім того зазначив, що будь-яких інших грошових коштів він банку не сплачував. Щодо відомостей про сплату ним 12 червня 2014 року грошових коштів в сумі 20 грн. 66 коп., пояснив суду що така сума ним не сплачувалася, оскільки він вважав, що кредит отриманий ним у позивача вже погашено. У зв'язку з цим вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності. З метою перевірки таких тверджень відповідача, судом була визнана обов'язковою явка представника позивача в судове засідання, але останній на неодноразові виклики до суду в судове засідання не з'явився та не надав до суду належних та допустимих, які підтверджують сплату грошових коштів за кредитним договором в сумі 20 грн. 66 коп. саме 20 червня 2014 року. При цьому суд звертає увагу на те, що з позовної заяви та доданих до неї документів неможливо встановити строк дії картки. За таких обставин суд приходить до висновку, що останній платіж за кредитним договором від 6 січня 2011 року був здійснений 28 липня 2013 року. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що останній платіж за договором був здійснений відповідачем 28 липня 2013 року. З довідки про умови кредитування, яка підписана [PERSON] 6 січня 2011 року вбачається, що строк внесення щомісячних платежів становить до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Отже, наступний платіж за кредитним договором повинен був бути здійснений відповідачем до 25 серпня 2013 року, чого зроблено не було. Тому відлік строку позовної давності необхідно рахувати з 26 серпня 2013 року, однак позивач звернувся в суд з позовом 15 березня 2017 року, після спливу трирічного строку позовної давності. Вказане повністю узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена під час розгляду справи № № 6-154 цс15 від 30 вересня 2015 року, в якій зазначено, що статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а тому у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] слід відмовити. Крім цього, у відповідності до пункту 31 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012р., враховуючи положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. На підставі наведеного, ст.ст. 256,257,261,267, 1054 ЦК України, Закону України «Прозаставу»,

Outcome: dismissed