Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач 08 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказав, що відповідно до укладеного кредитного договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року Приватбанк надав [PERSON] кредит в сумі 23\~215,50 дол. США, з кінцевим терміном повернення 29 вересня 2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.05.2011 року з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість станом на 02.02.2010 року в розмірі 34\~003,41 дол. США, що за курсом НБУ складає 273\~822,90 грн. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 69\~205,12 дол. США, що еквівалентно 1\~087\~212,44 грн., з яких: 35058, 24 дол. США, що еквівалентно 550\~764,95 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 34146,88 дол. США, що еквівалентно 536\~447,49 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 29 вересня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого у випадку невиконання боржником якого-небудь зобовязання, передбаченого умовами Договору, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 69\~205,12 дол. США, що еквівалентно 1\~087\~212,44 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Надійшла письмова заява з проханням слухати справу у відсутність представника Банку, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від відповідачів надійшли письмові заперечення, згідно яких позовну заяву не визнали в повному обсязі та просили відмовити в її задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року Приватбанк надав [PERSON] кредит в сумі 23\~215,50 дол. США, з кінцевим терміном повернення 29 вересня 2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором (а.с.10-11). В забезпечення виконання умов кредитного договору, 29 вересня 2006 року, був укладений договір поруки, згідно якого поручителем за кредитним договором є [PERSON], який зобовязався перед позивачем відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором (а.с.13). Пунктом 4 укладеного між сторонами Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь зобовязання, передбаченого умовами Договору, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2010 року скасовано частково та стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року 24\~413,83 доларів США заборгованості по кредитному договору і по процентам за користування кредитом та 76\~620,74 грн. пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобовязання (а.с.46). Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання визначено 29 вересня 2009 року. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Таким чином, банк, подавши у 2010 році позов до суду, скористався своїм правом повернення частини позики, що підлягала сплаті до 29 вересня 2009 року разом з нарахованими відсотками, пені, заборгованості з комісії. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360- 7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Тому вимоги банку про стягнення відсотків за користування кредитом, пені, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. У зв'язку з цим доводи позивача про наявність підстав для стягнення відсотків, пені, нарахованих після ухвалення судового рішення від 19 травня 2011 року, не ґрунтуються на законі, відтак задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed