Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач 02.06.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 5861,98 доларів США. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що в грудні 2013 року, позивач звернулась до відповідача за допомогою у підготовці та подання апеляційної скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16.12.2013 року та представлення інтересів у Апеляційному суду Київської області, а також допомоги у вирішенні питання про незаконність отримання права власності третім особам. Відповідно до домовленості, за допомогу у підготовці та подання апеляційної скарги та сплату судового збору, представлення інтересів у Апеляційному суду Київської області, а також за підготовку та подання заяви до Міністерства юстиції України та Адміністрації Президента України щодо перевірки незаконності дій нотаріуса, та вжиття необхідних дій, як стверджує позивача передала відповідачу 1500,0 доларів США. Окрім того, позивач зазначає, що додатково була досягнута згода про надання 3000,00 доларів США за успішне вирішення справи у суді про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності третіх осіб на земельну ділянку. У разі досягнення успішного результату, а саме скасування в Апеляційному суді Київської області рішення першої інстанції та винесення нового, яким визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на третіх осіб на земельну ділянку, то грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США, залишатимуться у відповідача, в іншому випадку відповідач зобов'язана була повернути цю суму. Як стверджує позивач в грудня 2013 року, позивач передала відповідачу грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США, під час передачі коштів були присутні [PERSON], та [PERSON] Відповідачка відповідно до домовленості, щодо підготовки та подала апеляційної скарги та сплату судового збору, представлення інтересів у Апеляційному суду Київської області виконала. А також відповідач надала позивачу для ознайомлення заяву до Міністерства юстиції України та Адміністрації Президента України. Однак, відповіді від Міністерства юстиції України та Адміністрації Президента України, відповідачка позивачу не надала та не повідомила про її отримання. Апеляційним судом Київської області 17.03.2014 року, постановлено ухвалу, якою відхилено апеляційну скарну та рішення першої інстанції залишено без змін. Таким чином не було успішного вирішення справи, та відповідно до досягнутої домовленості відповідачка мала повернути кошти у сумі 3000,0 доларів США. Після закінчення судового засідання та проголошення ухвали Апеляційним судом Київської області, відповідач повідомила позивача що поверне кошти на наступний день, проте, кошти не повернула. У квітні 2014 року позивач звернулась до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про вчинення злочину відповідачем, а саме: шахрайство та незаконне привласнення коштів. Дана заява була внесена до ЄДРДР за № 12014100100003842. Під час досудового розслідування в кримінальному провадженні №12014100100003842, слідчим було допитано позивача, як потерпілу та свідків. На думку позивача, протоколи допиту свідків, підтверджують вище наведені обставини. На підставі наведено позивач просила позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача кошти в розмірі 3000,0 доларів США, пеню 557,74 доларів США, інфляції в розмірі 2196,0 доларів США, та три відсотки річних в розмірі 108,24 доларів США. У судовому засіданні 11.11.2015 року позивач та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 36, 42), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, із змісту вказаної вище норми - вбачається, що послуги мають надаватись виконавцем лише за завданням замовника і лише на підставі укладеного між ними договору. Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч., ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Судом встановлено, що 16.12.2013 року, рішенням Обухівського районного суду Київської області відмовлено в задоволенні позовних вимог СТ «Енергетик» про визнання державного акту на земельну ділянку недійсним та його скасування (ас..46-48). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від17.03.2014 року, апеляційну скарну СТ «Енергетик» відхилено, рішення першої інстанції залишено без змін (а.с.49-50). У квітні 2014 року позивач звернулась до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про вчинення злочину відповідачем, а саме: шахрайство та незаконне привласнення коштів. Дана заява була внесена до ЄДРДР за № 12014100100003842 (а.с.51). Під час досудового розслідування в кримінальному провадженні №12014100100003842, слідчим було допитано позивача, як потерпілу та свідків (а.с. 11-24). 05.06.2015 року слідчим Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження (а.с. 51-52). Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження укладення договору про надання правової допомоги між позивачем та відповідачем, та оплати коштів, позивачем не надано. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed