Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що 12.07.2007 між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIM0AK05880002 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого останньому був наданий кредит у сумі 8632,76 доларів США на купівлю автомобіля та у розмірі 1922,30 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених у кредитному договорі. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна від 12.07.2007, відповідно до умов якого [PERSON] надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель: SENS, рік випуску:2007, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу. Проте [PERSON] порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, а тому позивач звертається до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях (а.с.62). Пояснив, що сума 204,85 доларів США, визначена п. 7.1 кредитного договору, обрахована виключно на погашення кредиту у сумі 8632,76 доларів США, наданого відповідачу на купівлю автомобіля та не включає погашення заборгованості в разі використання банком коштів у сумі 1922,30 доларів США на погашення страхових платежів, що знаходяться на відкритій відповідачу кредитній лінії, оскільки здійснити попередній розрахунок розміру платежів неможливо зважаючи на те, що розмір страхових платежів є відмінним щороку, а також, зважаючи на те, що умовами кредитного договору сплату страхових платежів відповідач мав можливість здійснювати самостійно за рахунок інших джерел, подавши відповідні докази банку, що і було зроблено відповідачем в 2007 році під час укладення кредитного договору. Самостійна сплата відповідачем страхових платежів та подання позивачу доказів про це виключала б необхідність та можливість здійснювати сплату страхових платежів позивачем замість нього відповідно до пунктів 2.1.3, 7.1 кредитного договору. Зважаючи на те, що відповідач не здійснював сплату чергових щорічних страхових платежів, така сплата була здійснена позивачем відповідно до умов кредитного договору та договорів страхування від 12.07.2007. Зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту з урахуванням суми, що була сплачена банком на виконання умов кредитного договору та договорів страхування, відповідачем вчасно виконані не були, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором та надає право позивачу звернути стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO SENS, що належить відповідачу на праві власності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що, зважаючи на зміст кредитного договору, сума 204,85 доларів США, визначена п. 7.1 кредитного договору, включала погашення заборгованості за кредитом в розмірі 10575,36 доларів США, яка включає і суму кредиту у розмірі 1922,30 доларів США на здійснення страхових платежів, а не на погашення заборгованості за кредитом в розмірі 8632,76 доларів США. Умови кредитного договору ним виконувались вчасно та в повному обсязі, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями квитанцій. Зважаючи на вчасне та повне виконання ним умов кредитного договору у позивача не виникли підстави, визначені чинним законодавством та умовами кредитного договору на звернення стягнення на предмет застави. Підтвердив, що самостійно, за рахунок інших джерел, страхові платежі він не сплачував. Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1 ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. 12.07.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №VIM0AK05880002 (далі - кредитний договір), згідно п. 7.1 якого останньому було надано кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 575,36 доларів США, зокрема на наступні цілі: купівля автомобіля 8632,76 доларів США та у розмірі 1922,30 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору на строк з 12 липня 2007 року по 10 липня 2012 року. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати кошти (щомісячний платіж) у сумі 204,85 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.67). Відповідно до п. 5.1. кредитний договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язання. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, 12.07.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір застави рухомого майна, відповідно до п. 34.4 якого [PERSON] передав ПАТ КБ «ПриватБанк» в заставу автомобіль DAEWOO, модель: SENS, рік випуску:2007, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с. 14-16). Згідно п. 17.1 договору застави, заставодавець зобов'язується за вимогою банку на день укладення даного договору застрахувати предмет застави на суму, строк на користь заставодержателя від ризиків, зазначених у п. 34.7 цього договору та надати заставодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше дати закінчення договору страхування продовжити його строк дії або укласти новий договір страхування на користь заставодержателя у страховій компанії, узгодженій з заставодержателем та надати заставодержателю докази сплати страхового платежу в той же строк. Так само обов'язок подання відповідачем позивачу договору страхування наземного транспортного засобу і договору особистого страхування й документів, які підтверджують сплату страхових платежів за ними визначений і п. 2.2.7 кредитного договору. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що на виконання зазначених вище умов договору застави та кредитного договору, відповідач 12.07.2007 уклав договір страхування наземного транспорту та договір особистого страхування й самостійно здійснив оплату страхових платежів (а.с. 68-73). Відповідно до п. 11 договору особистого страхування строк дії договору: з 12.07.2007 по 11.07.2008 включно (але не більше ніж сплачуємий період п. 12.1). При бажанні страхувальника застрахувати на строк, більший за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, зазначеного у п. 10 цього договору, цей договір діє 12 місяців (один рік) і щорічно лонгується на такий же строк - до повного погашення кредитної заборгованості - у разі сплати наступних страхових платежів. Аналогічні умови продовження строку дії договору визначені і в п. 9 договору страхування наземного транспорту. Таким чином, відповідач взяв на себе зобов'язання перед позивачем щодо укладення договорів страхування та подання відповідних доказів про це позивачу на строк дії кредитного договору, а договорами страхування визначені умови їх лонгації - сплата чергових страхових платежів. Разом з тим, як вбачається з п. 2.1.3 кредитного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явленням позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договором страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється у валюті кредиту. З системного аналізу викладених вище пунктів кредитного договору, договору застави та договорів страхування, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо здійснення ним сплати страхових платежів замість відповідача за рахунок кредитних коштів у розмірі 1922,30 доларів США лише за умов, якщо такі платежі не були здійснені відповідачем самостійно за рахунок інших джерел та неподання доказів про це позивачу, що відповідає умовам пунктів 7.1, 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи та поясненнями відповідача, що ним сплата страхових платежів була здійснена особисто один раз 12.07.2007, в подальшому самостійна сплата чергових щорічних страхових платежів відповідачем не здійснювалась. За таких підстав, зважаючи на умови пунктів 7.1, 2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору, суд вважає дії позивача щодо здійснення ним сплати чергових страхових платежів замість відповідача за рахунок зазначених вище кредитних коштів починаючи з 2008 року такими, що відповідають умовам кредитного договору. Крім того, суд також погоджується з твердженнями представника позивача щодо неможливості здійснення розрахунку суми погашення кредиту з урахуванням сум сплати банком щорічних страхових платежів, оскільки такий розрахунок не відповідав би умовам кредитного договору та договору застави, які передбачають сплату страхових платежів відповідачем самостійно та подання про це доказів позивачу, а відтак й з тим, що щомісячний платіж у розмірі 204,85 доларів США розрахований виключно на погашення кредиту, наданого позивачем відповідачу на купівлю автомобіля у розмірі 8632,76 доларів США. При цьому суд неодноразово роз'яснював відповідачу його право на клопотання про проведення у справі відповідної експертизи щодо визначення відповідності розрахунку суми заборгованості умовам кредитного договору, договору застави та договорам страхування, проте відповідач таким своїм правом не скористався. Факт сплати позивачем чергових страхових платежів замість відповідача підтверджується виписками по рахунку позичальника [PERSON] та меморіальними ордерами, а розмір заборгованості, яка виникла в зв'язку з несплатою відповідачем кредиту (з урахуванням повернення суми сплачених банком страхових платежів) - розрахунком суми боргу, доданими до матеріалів справи (а.с. 5-7, 75-113). Так, згідно розрахунку суми боргу, заборгованість [PERSON] по кредитному договору станом на 28.11.2013 р. становить 2 669,73 доларів США, з яких 1 625,75 доларів США - заборгованість по кредиту; 759,83 доларів США - заборгованість по процентам; 284,15 доларів США - заборгованість по пені. Відтак, судом встановлено, що [PERSON] на підставі кредитного договору від 12.07.2007 отримав кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в сумі 10 575,36 доларів США на наступні цілі: купівлі автомобіля 8632,76 доларів США, а також у розмірі 1922,30 доларів США на сплату страхових платежів на визначених кредитним договором умовах, зі сплатою 12% річних в доларах США на строк з 12 липня 2007 року по 10 липня 2012 року, але взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, чим істотно порушив умови укладеного кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Відповідно до п. 15.7.3 Договору застави позивач має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення відповідачем зобов'язань передбачених Кредитним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем доведена наявність у [PERSON] невиконаних зобов'язань за кредитним договором від 12.07.2007, за обставин чого у позивача, в силу зазначених вище положень чинного законодавства та умов договору застави рухомого майна від 12.07.2007, укладеного з відповідачем, виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.26 цього Закону. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Щодо позовної вимоги про вилучення та передачу в заклад предмету застави, а саме: автомобіля, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про заставу» заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 576 ЦК України права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюється на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з п. 34.4 Договору застави від 12.07.2007 предмет застави передається в заставу разом з усіма його при належностями згідно технічної документації. Також, відповідно до п. 17.10 Договору застави від 12.07.2007 заставодавець зобов'язаний у випадку порушення будь-якого із зобов'язань за кредитним договором передати предмет застави заставодержателю в заклад по акту прийому-передачі у строк 7 днів з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги (а.с. 8) з вказівкою суми заборгованості, строк сплати якої настав, а також неустойки. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Враховуючи викладене вище та особливості предмета застави - автомобіль, суд вважає, що позовна вимога щодо вилучення та передачу позивачу в заклад предмета застави, а саме: автомобіль, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, відповідає, визначеному ст. 16 ЦК України способу захисту порушених прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовна заява містить одночасно вимоги майнового та немайнового характеру, а саме звернення стягнення на предмет застави і вилучення та передача в заклад заставного майна, то відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» позивач, з урахуванням ціни позову, мав сплатити судовий збір у розмірі 487,20 грн. Згідно платіжного доручення №BO1S4B0C8Z від 04.12.2013 р. позивачем судовий збір сплачено не в повному обсязі, а саме 229 грн. 40 коп. та який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а різниця недоплаченої суми судового збору у розмірі 257,80 грн. - на користь державного бюджету. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved