Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач 08.10.2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/8 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця на утримання [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття на користь позивача; стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/8 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця на утримання [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття на користь позивача. Позов мотивований тим, що позивач з 29.08.1998 року по 12.11.2013 року перебувала у шлюбі із [PERSON] , від якого мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 30.01.2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 24.12.2013 року, на користь позивача. 10.01.2017 року вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначено йому покарання у вигляді двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку в два роки не вчинить нового злочину, своєю поведінкою виправдає надану йому довіру та виконає покладені на нього обов`язки. Наразі, в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт відносно [PERSON] (справа № 205/1565/20). У зв`язку з тим, що він не з`явився до суду, було постановлено ухвалу про його привід. Під час виконання вказаної ухвали було виявлено, що [PERSON] перебуває в АТО. Станом на 10.08.2020 року в [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 60679,36 грн. Окрім того, з нього стягнуто за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2020 року по справі № 205/3860/20 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2018 року по 01.12.2019 року у розмірі 85266,76 грн. Позивач вважає, що [PERSON] з поважних причин (перебування в АТО) не може надавати своєї неповнолітній доньці [PERSON] допомогу, а відповідачі можуть надавати таку допомогу, оскільки отримують пенсію та 31.03.2010 року продали за договором купівлі-продажу квартиру, що розташована у [ADDRESS] , а 27.07.2018 року подарували належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] невідомій особі. У відзиві на позов відповідачі, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача, просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Іваненкова Н.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Борсук В.М. позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1998 року по 04.09.2013 року. Від сумісного подружнього життя мають двох дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2014 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття на користь матері, [PERSON] , починаючи з 24.12.2013 року (а.с. 113). Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2017 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 164 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку в два роки не вчинить нового злочину, своєю поведінкою виправдає надану йому довіру та виконає покладені на нього обов`язки (а.с. 3). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2020 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2018 року по 01.12.2019 року у розмірі 85 266 грн. 76 коп. (а.с. 117-118). Станом на 10.08.2020 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 60679,36 грн. (а.с. 4). Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно статті 265 СК України баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до діючого сімейного законодавства, першочерговий обов`язок утримувати неповнолітніх дітей покладається на їхніх батьків. Баба та дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків у наступних випадках: у дитини немає матері, батька або батьки з поважних причин не можуть надавати дитині належного утримання; баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу; нужденності малолітніх або неповнолітніх внуків. Обов`язок по утриманню може бути покладений на діда, бабу лише як виняток у разі наявності у батьків дитини поважної причини, яка не дозволяє їм надавати таке утримання. Поважність причини, яка тимчасово звільняє батьків від утримання дитини та перекладає такий обов`язок на бабу і діда, встановлюється судом у кожному конкретному випадку на підставі відповідних доказів. При цьому, суд при розгляді справи про стягнення аліментів з баби та діда на користь онуків повинен з`ясувати наявність у відповідачів достатніх коштів для надання матеріальної допомоги, оскільки обов`язок щодо надання матеріальної допомоги малолітнім, неповнолітнім онукам не може бути покладений на бабу, діда у тому разі, якщо їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання належного їм майна, інші доходи не забезпечують бабі, діду встановленого законом прожиткового мінімуму. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як убачається з довідок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.11.2020 року, відповідачі знаходяться на обліку в Управлінні і отримують пенсію за віком: [PERSON] в розмірі 2803,51 грн. щомісячно, [PERSON] в розмірі 2271,87 грн. щомісячно (а.с. 44, 45). Позивачем в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що відповідач з поважної причини не надає дитині належного утримання; не надано доказів на підтвердження актуального на час розгляду справи розміру заборгованості відповідача зі сплати аліментів; також не надано доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває в АТО. Також суд вважає, що у відповідачів відсутні достатні кошти для надання матеріальної допомоги дитині, оскільки розмір їхньої пенсії недостатній, а відтак стягнення з відповідачів аліментів на утримання онуки вочевидь призведе до порушення їхнього права на достатній рівень забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та мінімальний набір послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed