Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до відповідачів для захисту своїх прав, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 квітня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № HMGWGA00009008, згідно умов якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит в розмірі 61928,57 грн. на термін до 15 квітня 2016 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 17 квітня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався виконати зобовязання [PERSON] по кредитному договору протягом пяти календарних днів з моменту отримання вимоги. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за кредитним договором виконало в повному обсязі - видало [PERSON] вказану суму коштів. Однак, відповідач свої зобовязання не виконала: здійснювала погашення заборгованості за кредитом з порушенням порядку і строків, визначених договором, у звязку з чим станом на 10.07.2015 року утворилась заборгованість. Тому позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість в сумі 320231,75 грн., яка складається з: 58574,30 грн. заборгованості за кредитом; 71821,93 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1968,66 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 172379,63 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; 250 грн. штрафу (фіксована частина), 15237,23 грн. штрафу (процентна частина), а також судові витрати по справі. В судовому засіданні відповідач позов не визнала і пояснила, що протягом дії договору регулярно вносила кошти в рахунок погашення боргу. Крім того Банком кошти в рахунок погашення заборгованості самостійно знімались із її пенсійної картки. Також відповідач заперечила факт отримання письмового повідомлення від Банку про підвищення процентної ставки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №HMGWGA00009008, згідно п.8.1 якого позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17.04.2008 року по 15.04.2016 року в розмірі 67757,13 грн., а остання зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 17 квітня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до якого останній надав поруку за виконання [PERSON] зобовязань за вказаним кредитним договором. Згідно п.2.3.3, 2.3.7 кредитного договору банк має право стягнути кредит достроково у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; іншого істотного порушення умов даного договору. При цьому позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобовязання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Згідно договору [PERSON] кошти надано до 15.04.2016 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав належних доказів в підтвердження настання випадків, передбачених договором, за яких банк має право достроково стягнути кредит. Крім того, позивач стверджує, що [PERSON] не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором порядку та строки. Однак, на підтвердження таких доводів належних та допустимих доказів суду не надав. Натомість відповідачка [PERSON] надала суду квитанції про сплату грошових сум на погашення заборгованості за вказаним договором. Крім того, як заявила у суді [PERSON] і даний факт не заперечував представник позивача, кошти на погашення кредиту відповідно до п.2.2.5 кредитного договору самостійно знімались банком з пенсійної картки [PERSON], однак рух даних коштів не відображений у наданому позивачем розрахунку заборгованості. Суд не може визнати належним доказом в підтвердження вищевказаних доводів і розрахунок заборгованості за договором №HMGWGA00009008, наданий позивачем, виходячи з наступного. У п. 3.2 кредитного договору сторони домовились, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п.2.2.29, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 5 цього договору, далі прострочення комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 7.8), далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором кошти, отримані від [PERSON], направлялись на погашення заборгованості з порушенням умов укладеного між сторонами договору, а, отже, розрахунок здійснений з порушенням умов договору та вимог закону. Крім того, суд не може прийняти такий розрахунок заборгованості в якості належного доказу ще й з тих підстав, що з даних, зазначених в ньому, видно, що позивачем нарахована заборгованість по кредиту, виходячи з підвищеної відсоткової ставки (з 23 жовтня 2008 року 17,64 %, з 1 лютого 2009 року 29,04 %). Проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження правомірності підвищення розміру процентів за користування кредитом. Так, п. 2.3.1 кредитного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Як вбачається з письмових пояснень представника позивача, реєстр відправки листа [PERSON] з повідомленням про зміну процентної ставки відсутній у звязку із спливом строку зберігання документації, що підтверджує відсутність доказів правомірності підвищення процентної ставки за вказаним кредитним договором. Хоча на думку суду такі докази повинні були знаходитись у кредитній справі [PERSON] до виконання нею своїх зобовязань за договором. Будь-яких інших доказів на підтвердження правомірності підвищення розміру процентів за користування кредитом позивачем не надано. Не знайдені такі і судом. Крім того, відповідач в судовому засіданні заперечила факт отримання нею повідомлення від позивача про зміну процентної ставки. З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] з підстав недоведеності існування у [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 320231,75 грн. Оскільки позивачем не доведено наявність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 320231,75 грн., суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості і з [PERSON], котрий являється поручителем за виконання зобовязань за кредитним договором.

Outcome: dismissed