Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

ПАТ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] 23304,31 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБ України від 16.10.2015 року складає 505470,48 грн., заборгованості за кредитним договором №LVH9AE00000242 від 13.09.2007 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13.09.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (тип і найменування банку 30.04.2009 року змінено на ПАТ «Приватбанк»), та [PERSON] укладено кредитний договір №LVH9AE00000242, згідно з умовами якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 11755,06 дол. США, який позичальник зобовязався в прядку та умовах, що визначені договором, повернути, сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором. Позивач виконав свої зобовязання, надавши позичальнику кредит у вказаному розмірі. З метою своєчасного та повного виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] 13.09.2007 року було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязався відповідати в повному обсязі за виконання [PERSON] зобовязань, що виникли з кредитного договору. Проте, відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконують, зокрема, [PERSON] припинив сплачувати кредит, а [PERSON] як поручитель, не забезпечив погашення такого, чому позивач просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором, що станом на 16.10.2015 року складає 23304,31 дол. США, з яких 7299,07 дол. США заборгованість за кредитом та 4001,80 дол. США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 431,97 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 11571,47 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який подав заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України (а.с.34). Відповідачі, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 13.09.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк(тип і найменування банку 30.04.2009 року змінено на ПАТ «Приватбанк»), та [PERSON] укладено кредитний договір №LVH9AE00000242, згідно з умовами якого банк зобовязався надати [PERSON] кредит у сумі 11755,06 дол. США, на строк з 13.09.2007 року по 12.09.2012 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору (а.с.11-13). Відповідно до п.2.2.1 кредитного договору позичальник зобовязаний використовувати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 цього договору, сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплатити банку винагороду згідно пп.3.7, 6.2, 7.1 цього договору. Згідно п.7.2 кредитного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Пунктом 7.4 передбаченого, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. Із матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості за договором та заявою про видачу готівки №1 (а.с.3-6, 13), вбачається і не спростовано відповідачами, що позивач належним чином виконав свої зобовязання за договором надав позичальнику кредит у розмірі обумовленому договором. Також встановлено та підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.3-6), що [PERSON] порушив взяті на себе згідно кредитного договору зобовязання, зокрема, станом на 16.10.2015 року його заборгованість складає 23304,31 дол. США, з яких 7299,07 дол. США заборгованість за кредитом та 4001,80 дол. США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 431,97 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 11571,47 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи викладене і беручи до уваги, що [PERSON] односторонньо порушив взяті на себе зобовязання за кредитним договором від 13.09.2007 року, то, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України, позикодавець вправі вимагати в позичальника [PERSON] виконання зобовязань щодо повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів. Крім цього, встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 13.09.2007 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір поруки (а.с.14), за умовами якого [PERSON], як поручитель, зобовязався відповідати за виконання [PERSON] зобовязань, що виникли з кредитного №LVH9AE00000242 від 13.09.2007 року, зокрема, щодо повернення кредиту рівними частинами, сплати процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших передбачених договором платежів, відшкодування збитків. Позичальник та поручитель відповідають перед кредитором за порушення вказаних обовязків як солідарні боржники (п.4 договору поруки). З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2015 року позичальнику [PERSON] і поручителю [PERSON] направлялася вимога ПАТ «Приватбанк» щодо досудового врегулювання спору і дострокового погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9AE00000242 від 13.09.2007 року (а.с.8-10), яка залишена без реагування, заборгованість на день розгляду справи не погашена. У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно п.12 договору поруки від 13.09.2007 року порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення(ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію протягом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому строки поруки вказаними договорами не встановлені, відтак підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. При цьому, до даних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи №6-53цс14, а саме: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання(у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Оскільки за умовами кредитного договору, укладеного із [PERSON], він зобовязаний погашати кредит періодичними платежами, строк повернення кредиту був встановлений до 12.09.2012 року, сплата останніх платежів щодо погашення заборгованості за кредитним договором\~\~№LVH9AE00000242 від 13.09.2007 року ним здійснена 03.04.2014 року двома сумами 1893,69 дол. США та 823,82 дол.США (а.с.3-6), а до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] позивач звернувся лише 23.11.2015 року (а.с.1), то суд вважає, що відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України\~\~порука відповідача\~\~[PERSON] припинилася, а відтак вимоги ПАТ «Приватбанк» про стягнення заборгованості в солідарному порядку, в тому числі з [PERSON] є безпідставними, відтак у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Таким чином, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» 23304,31 дол. США заборгованості за кредитним договором №LVH9AE00000242 від 13.09.2007 року, а в задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» до [PERSON]про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача суму судового збору в розмірі 7582,06 грн., сплаченого при поданні позовної заяви (а.с.21).

Outcome: partial