Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 лютого 2008 року у розмірі 17 342 гривні 48 копійок, та судового збору у розмірі 229 гривень 40 копійок. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до зазначеного договору, який укладено між банком та відповідачем [PERSON], відповідачу 28 лютого 2008 року надано кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Однак у порушення умов зазначеного договору [PERSON] неналежно виконав свої зобов'язання, а саме, не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тому станом на 22 листопада 2013 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 17 342 гривні 48 копійок, а саме: 2 000 гривень - заборгованість за кредитом, 9 140 гривень 46 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 900 гривень - комісія та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 802 гривні 02 копійки - штраф (процентна складова). За вказаних обставин просить стягнути на користь банку заборгованість у визначеному розмірі та сплачені судові витрати по справі. Представник позивача Шаратов М.Т. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, вказуючи на те, що на теперішній час строк дії кредитного договору відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг пролонгований, оскільки від [PERSON] не надходило відповідної заяви щодо закриття картрахунку, а тому, відповідач має сплатити банку утворену через неналежність виконання своїх зобов'язань заборгованість. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені до його довірителя не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, у тому числі вказував на те, що за умовами договору його довіритель мав повернути банку кредит протягом року, тобто до 28 лютого 2009 року з оплатою24% процентів річних. Строк виконання зобов'язань на його думку - до 28 лютого 2009 року, проте позивач знаючи про це не прийняв ніяких заходів для дострокового розірвання договору та стягнення заборгованості з його довірителя, у зв'язку з чим борг збільшився майже у вісім разів. Вважав, що банком дійсно у договорі передбачена пролонгація строку дії договору, проте договір не містить відомостей щодо пролонгації строку виконання зобов'язань за ним. За таких обставин, вказуючи, що з часу закінчення строку виконання зобов'язань з повернення кредиту - 28 лютого 2009 року і до часу подачі позову до суду - 11 грудня 2013 року пройшло більш ніж чотири роки, у зв'язку з чим просив у задоволенні позовних вимог до його довірителя відмовити у зв'язку із спливом позовної давності у три роки, оскільки позивачем клопотань про поновлення цього строку не заявлено. Також вказував на те, що його довіритель у період дії договірних зобов'язань перебував у зареєстрованому шлюбі, працював за наймом за межами Криму, кошти на погашення кредиту передавав колишній дружині, яка мала здійснювати погашення заборгованості, проте цей процес ним не контролювався, і підтвердити дані обставини у судовому засіданні не зміг. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримавши пояснення свого представника. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, яка вважає, що її право порушене, самостійно визначає спосіб його захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 1054 - 1057 ЦК України. Згідно положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судовим розглядом встановлено, що 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 2 000 гривень (далі - Кредитний договір). Строк дії картки у заяві не визначений, базова процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору 2% в місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 3,5%. Як вбачається з заяви позичальника від 28 лютого 2008, [PERSON] власноручним підписом підтвердив те, що він ознайомився та згодний з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Виразив згоду з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов'язання за Кредитним Договором виконав, що підтверджено матеріалами справи та не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. Разом з цим, розглядаючи спірні правовідносини, які склалися між сторонами, суд виходить з положень ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якою передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення ст.ст. 1046 - 1053 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що відповідач в порушення умов Кредитного договору, які кореспондують положенням ст. 1054 ЦК України, не виконав зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Положеннями ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. У відповідності до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. Як передбачено ст. 1050 ЦК України у випадку порушення умов договору позичальник зобов'язаний достроково повернути частину кредиту та сплатити проценти, належні йому у відповідності до ст. 1048 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором розмір заборгованості [PERSON] станом на 22 листопада 2013 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 17 342 гривні 48 копійок, а саме: 2 000 гривень - заборгованість за кредитом, 9 140 гривень 46 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 900 гривень - комісія та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 802 гривні 02 копійки - штраф (процентна складова), який відповідачем у судовому засіданні не оспорювався. Таким чином, відповідачем прострочено терміни виконання зобов'язань за Кредитним договором. Разом з тим, вирішуючи зазначений спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг підписані лише головою правління банку, не містять дати їх затвердження та підписання відповідачем про ознайомлення саме із цим документом під час подання заяви про видачу кредитної карти не підтверджено. Також суду не надано Тарифів та Пам'ятки клієнта, із якою був ознайомлений відповідач при написанні заяви про надання банківських послуг, та яка є невід'ємною частиною Кредитного договору. При цьому, під час розгляду справи судом вжито всіх необхідних заходів дотримання принципу змагальності сторін, передбаченого ст. 11 ЦПК України, щодо сприяння всебічного і повного з'ясування обставин справи з приводу роз'яснення сторонам та їх представникам їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій Зокрема, Пам'ятка клієнта була витребувана на підставі положень ст. 137 ЦПК України, проте позивачем суду не надана. Адже, як вбачається саме з Умов та правил надання банківських послуг Банком у межах своєї діяльності надаються кредитні кошти за платіжними картами з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем, який наведений в Пам'ятці клієнта, та без такого, і як наслідок цього встановлені строки погашення Кредиту (п. 5.3. і п. 5.4. Умов). Разом з тим пунктом 3.1. Умов встановлено строки дії карти, а саме, строк дії карти вказаний на лицьовій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня, вказаного місяця. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту карти з новим строком дії), якщо раніш (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття Картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на Картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по Картрахунку (в останній день місяця закінчення строку дії) і при дотримання інших умов продовження, передбачених Договором (п. 3.1.3. Умов). Тобто сторонами встановлено строк дії договору, про що вказувалося представником позивача у судовому засіданні, та якій вказував, що дія Кредитного договору до теперішнього часу не припинена. Разом з тим, сторонами встановлено строки виконання зобов'язання. Отже, як судом зазначалося вище згідно з п. 5.3. Умов строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем приведений в пам'ятці Клієнта, яка є невід'ємною частиною Договору. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по Кредиту. Згідно з п.5.4. Умов строк погашення по Кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановленого Мінімального обов'язкового платежу, проводиться у наступному порядку: Строк погашення процентів по Кредиту - щомісячно за попередній місяць; Строк погашення Кредиту - в повному об'ємі, не пізніше наступного місяця, вказаного на платіжній карті (в полі - MONTH). Тобто, виходячи з Умов Банком встановлюються два види строків погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. При цьому, згідно з п. 6.1 черговість та розмір погашення Боргових зобов'язань здійснюється у порядку, викладеному в Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Проте, як вказувалося судом позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду ані Тарифів ані Пам'ятки клієнта, у зв'язку з чим на думку суду за наданими доказами в межах заявлених позовних вимог не вбачається за можливе встановити, про які саме строки виконання зобов'язань за Кредитним договором сторони домовилися при укладанні між ними угоди за підписаною заявою від 28 лютого 2008 року. У зв'язку з викладеним суд вважає за можливе при розгляді даного питання врахувати пояснення відповідача, який у судовому засіданні вказував, що строк погашення зобов'язань за Кредитним договором встановлювався у межах строку дії платіжної карти, а саме - 28 лютого 2009 року, що також не оспорювалося представником позивача у судовому засіданні. До того ж представником позивача ані під час розгляду справи ані у судовому засіданні в порушення ст.ст. 59 - 60 ЦПК України не надано належних доказів, які б підтверджували наявність іншої домовленості між сторонами щодо строку дії договору або строку виконання зобов'язань за Кредитним договором. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання дати закінчення строку дії карти. У зв'язку з викладеним в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі доказів, оцінив їх у сукупності із обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги, із суворим дотриманням принципу диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності у три роки необхідно обчислювати з 28 лютого 2009 року. При цьому, як зазначалося судом вище за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 16 грудня 2013, згідно відбитку штампу про надходження позовної заяви до суду, тобто зі спливом строку позовної давності, який на думку суду сплив 28 лютого 2012 року. Відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, позивачем одночасно заявлено позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь банку неустойки (штрафу, пені), при розгляді яких суд виходить з наступного. За правилами ст. 549 ЦК країни неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Так, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлена майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначені висновки містяться в ухвалі Верховного суду України від 26 жовтня 2011 року у справі № 6-8926св10. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідачем під час розгляду справи була заявлена позовна давність. Позивачем під час розгляду справи не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності і не зазначено будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності. Таким чином, встановивши, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 526, 651, 551, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed