Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач 02.02.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що [PERSON] на підставі договору позики №1 від 20.02.2014 року, укладеного з ДП «Донецькстандартметрологія» отримала безвідсоткову грошову позику в розмірі 100000,00 грн. на споживчі цілі. На момент укладення договору відповідач перебувала у трудових відносинах з позивачем. Повернення визначеної у договорі суми повинно було відбуватися щомісячно шляхом утримання з заробітної плати відповідача суми в розмірі 4166,66 грн.. Кінцева дата повернення позики 07.03.2016 р. У разі звільнення відповідача з роботи, вона зобовязання у відповідності до п.2.4 договору внести всю суму заборгованості в касу позивача до фактичного моменту свого звільнення. 01.04.2015 року відповідач звільнилась з роботи, але не повернула суму позики. Станом на 01.12.2016 року борг становить 61588,74 грн. Відповідач [PERSON], в порушення умов договору позики зобовязання не виконала, суму позики не повернула. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 84811 грн. 07 коп. із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно положень\~ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору позики №1 від 20.02.2014, (а.с.6), акту передання-приймання від 20.02.2014 до договору позики №1 від 20.02.2014 (а.с.7) та відомості №26 (а.с.8) [PERSON] отримала від Державного підприємства «Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» грошові кошти у розмірі 100000 грн. строком до 07.03.2016 року, зобовязалась повернути гроші частинами, а саме: щомісячно з заробітної плати [PERSON] утримується сума в розмірі 4166,66 грн., у випадку звільнення відповідача з роботи, він зобовязаний внести всю суму заборгованості в касу до фактичного моменту його звільнення. Згідно наказу №116-к від 31.03.2015 р. було звільнено 01.04.2015 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) [PERSON] (а.с.9). З довідки про рух погашення позики з заробітної плати [PERSON], виданої ДП «Донецькстандартметрологія» видно, що із заробітної плати [PERSON] з березня 2014 року по листопад 2014 року утримувалися суми в рахунок погашення позики. Залишок заборгованості станом на грудень 2014 року складає 61588,74 грн. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості\~речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника\~процентів\~від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1\~статті 1051 ЦК України\~передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 1\~ст. 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 61588,74 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних з наступних підстав. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року за змістом\~статті 552,\~частини другої статті 625 ЦК\~України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за договором позики №1 від 20.02.2014 року не повернуто в повному обсязі, а саме позика поверталась шляхом утримання щомісячно з заробітної плати [PERSON], тобто до її звільнення 01.04.2015 року, суд дійшов висновку, що слід стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 01.04.2015 р. по листопад 2016 р. в розмірі 20139,52 грн. та трьох відсотків річних за невиконання зобовязань за період прострочення 609 днів в розмірі 3082,81 грн. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача належить присудити позивачеві документально підтверджені судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved