Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в липні 2014р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №IFU0AN51600289 від 18.07.2008 року в сумі 94 016.81 грн. та судових витрат. Представник позивача в судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач в судових засіданнях проти позову заперечила, подавши як письмове заперечення так і пояснення усно, просила відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі, окрім того подала заяву від 07.10.2015р. про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.07.2008р. між [PERSON] (з 27.17.2010р. зміна прізвища на [PERSON] - а.с.76 т.1) та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитно-заставний договір №IFUOAN516000289 про надання кредиту в загальній сумі 58805.42 грн., з метою придбання автомобіля (54 010грн. вартість ТЗ та інші перші платежі: страхування, реєстрація, винагорода, поліс), з виплатою 20.04% річних, винагороди (комісія) 5.04% річних, з поверненням кредиту до 17.07.2015р. (а.с.7-13,71,73-74,236 т.1). Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором, [PERSON] надала банку предмет застави автомобіль CHERI A15 AMULET, 2008 р.в., в заставу (п.2.2, р.8, п.17.9 договору). Умовами даного договору також було передбачено, що банк вправі звернути стягнення на предмет застави (р.13), погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів з 21 по 25 число щомісяця (п.4.4,6.2.2, 6.2.3, 6.2.4, 17.1), чергові страхові платежі за договором страхування сплачуються самостійно позичальником, однак якщо такий не сплачено, то банк вправі самостійно сплатити такі страхові платежі замість позичальника, які відшкодовуються позичальником (п.3.4), позичальник доручає банку списувати кошти з своїх поточних рахунків (п.4.6), у випадку порушення позичальником зобовязань щодо сплати винагород та процентів, основної суми кредиту позичальник сплачує пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу але не менше 1 грн. за кожен день прострочки (п.14.2,14.3), при порушенні позичальником будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 днів банк має право нараховувати штраф у розмірі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобовязання (п.14.9). Сторони також встановили договором, що нарахування неустойки здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане. А строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів, неустойки встановлено 5 років (п.14.9, 14.10). Вказане застереження - є договором про збільшення позовної давності сторонами кредитно-заставного договору, а тому заява відповідача про застосування строків позовної давності (загальних та спеціальних визначених ЦКУ) до позовних вимог не може бути підставою відмови в позові за закінченням строків позовної давності (а.с.34 т.2). При цьому останнє зарахування погашених платежів здійснено за даними розрахунку 23.01.2012 року. Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала умови договору, та станом на 18.06.2014 року заборгованість по кредиту становить 94016.81грн., а саме: 42057.38грн. заборгованість за кредитом; 15030.11грн. заборгованість за нарахованими відсотками, комісія 3751.39грн., 28462.84 грн. пеня та штраф, який складається з 250 грн. та 4465.09 грн., що підтверджено поданий позивачем розрахунком (а.с.4-6 т.1). Зазначена обставина нічим не спростована. З даним розрахунком не погодилася відповідач, вважаючи невірне нарахування заборгованості позивачем, однак власного розрахунку суду не надала, щодо проведення експертизи по правильності нарахування боргу не клопотала. Натомість позивачем надано на вимогу суду рух коштів по рахунку для звірення заборгованості з поданим до матеріалів справи розрахунком (а.с.97-100,117-225т.1). При цьому, судом також встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.06.2011 року було задовлено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (а.с.32-34 т.1) звернуто стягнення на даний автомобіль та відмовлено в частині визначення шляху продажу, вчинення інших дій в органах ДАІ відмовлено. В судових засіданнях позивач підтвердила, що дане рішення нею не оскаржувалось. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач звернула увагу суду на те, що банком самостійно збільшувалось тіло кредиту (а.с.54, 55, 63т.1), проведено самостійно та протизаконно списання з рахунків відповідача (а.с.67, 109-112, 237-239 т.1), порушено права [PERSON], в звязку з продажею автомобіля банком. Такі доводи відповідача є не вірними, оскільки як зазначалось вище, умовами двохстороннього договору позичальник [PERSON] узгоджувала як права і обовязки кредитора, так і власні права і обовязки як позичальника. Окрім того, [PERSON] довіреністю від 06.04.2011р., посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №129, уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» бути її представником при вирішенні питань, повязаних з відчуженням (продажем або обміном), користуватися заставним автомобілем, укласти в т.ч. договори купівлі-продажу вказаного автомобіля, визначаючи ціну та інші умови, одержати грошові суми, які мають бути направлені на погашення заборгованості за кредитними договорами, та користуватися іншими правами визначеними довіреністю (а.с.36, 72 т.1). Щодо доводів про збільшення тіла кредиту, то таке тіло кредиту до суми 79634.27грн. не збільшувалось, що вбачається з розрахунку заборгованості, а саме ця сума в листах банку є опискою, як пояснив представник позивача, при чому в інших листах банку сума зазначена вірно (а.с.64, 65т.1). При цьому дійсно на певні суми збільшувалось тіло кредиту по розрахунку за рахунок страхових платежів банку, що узгоджено умовами договору, про що вказувалось вище (а.с.79-84 т.1). 28-30.12.2011 року банком було реалізовано автомобіль, який був предметом застави за 36357грн., та погашено заборгованість по кредиту позичальника [PERSON] на цю суму, в судових засіданнях звірено суму погашення по кожному платежу станом на 28.12.2011р. (а.с.59-62 т.1, 5зв. т.1). Судом цього складу суду розглядалася справа №344/1688/13-ц провадження №2/344/2575/13 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитно-заставний договір №IFUOA 516000289 від 18.07.2008р., припинення дії договору внаслідок розірвання, повернення коштів - 87998.32грн. та визнання довіреності виданої 06.04.2011 року недійсною, і рішенням від 30 вересня 2015 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.11.2015р. в задоволенні позову було відмовлено. Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №IFU0AN51600289 від 18.07.2008 року станом на 18.06.2014 року в сумі 60838.88 грн., а саме: 42057.38грн. заборгованість за кредитом; 15030.11грн. заборгованість за нарахованими відсотками, комісія 3751.39грн., є обґрунтованою та підлягають до задоволення. Що стосується заборгованості в сумі 28462.84 грн. пеня та штраф, який складається з 250 грн. та 4465.09 грн., то зважаючи на те, що за вимогами ч.3 ст..551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а суд враховує те, що відповідач є пенсіонером з незначним доходом пенсії, при цьому що стягнута сума заборгованості є у великому розмірі до порівняння з пенсією, суд прийшов до переконання на зменшення неустойки розрахованої позивачем до нуля. Саме таким слугуватиме принцип справедливості та розумності судового рішення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідач також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у відповідності до задоволеної вимоги. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549-551, 610, 611, 1054 ЦК України,

Outcome: partial