Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач 06.06.2017 року звернулась до суду із вказаною позовною заявою та після уточнення позовних вимог 29.06.2017 року просив: 1. визнати земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0476 га, та кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0277 га, предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794; 2. визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. за реєстровим номером 221; 3. скасувати арешти, накладені на домоволодіння та земельну ділянку за адресою:[ADDRESS]; Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є іпотекодержателем за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року щодо домоволодіння по [ADDRESS]. Зазначає, що після оформлення договору іпотеки щодо домоволодіння, іпотекодавцем приватизовано земельну ділянку під домоволодінням за вказаною адресою, проте від укладення договору іпотеки щодо земельної ділянки іпотекодавець ухилився, здійснив її поділ на дві ділянки, яким було присвоєно нові кадастрові номери та, в порушення ст. 9 Закону України «Про іпотеку», без дозволу іпотекодержателя здійснив відчуження однієї з земельних ділянок на користь [PERSON]. Також Позивач посилався на порушення його прав як іпотекодержателя у зв'язку з накладенням арештів на іпотечне майно. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.05.2017 року) у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. У минулих судових засіданнях представник позивача пояснив, що за укладеним між ВАТ «Райффайзенбанк Аваль» та [PERSON], як майновим поручителем [PERSON], договором іпотеки від 08.10.2006 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було передано в іпотеку домоволодіння [ADDRESS]. За договором відступлення права вимоги від 29.03.2017 року позивачка набула права вимоги за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року до [PERSON] та права іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченого 08.11.2006 року, реєстровий номер №2-2794. У подальшому, їм стало відомо, що земельна ділянка під вказаним домоволодінням була поділена відповідачем на дві окремі земельні ділянки, одна з яких відчужена на користь [PERSON]. Посилаючись на те, що позивачка має пріоритетний статус, на положення ч.3 ст. 110 ЗК України, ст.. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» представника позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі та їх представники до суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи та їх представники до суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа [PERSON] у минулих судових засіданнях підтвердив обставини щодо укладення договору іпотеки, посвідченого нотаріусом 08.11.2006 року. Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою сторони позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та третіх осіб, повідомлених про розгляд справи належним чином. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, огляду матеріалів цивільної справи №2/1522/9924/11, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.11.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0027/82/67519, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 250 000 дол. США, строком до 08.11.2016 року. 03.01.2007 року між банком та позичальником [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року, згідно якої було змінено відсоткову ставку за користування кредитом. Для забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ВАТ «Райффайзенбанк Аваль» та [PERSON], як майновим поручителем [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], було укладено договір іпотеки, посвідчений 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-2794. Предметом іпотеки згідно вказаного іпотечного договору було домоволодіння [ADDRESS]. При укладенні вказаного договору іпотеки від імені [PERSON] діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 26.10.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. за реєстровим № 2-2523. Вказаною довіреністю [PERSON] було надано повноваження щодо передачі у іпотеку домоволодіння [ADDRESS], розпорядження всім іншим нерухомим майном [PERSON], підписання від імені довірителя будь-яких документів, заяв, довідок тощо. Також судом встановлено, що зважаючи на те, що на момент укладення договору іпотеки іпотекодавцем не була оформлена правовстановлююча документація на земельну ділянку під домоволодінням [ADDRESS], договір іпотеки від 08.11.2006 року було укладено з умовою та зобов'язанням іпотекодавця у 6 місячний строк приватизувати вказану земельну ділянку та не пізніше 10 днів з моменту отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, передати землю в іпотеку (зобов'язання іпотекодавця від 08.11.2006 року, наявне у матеріалах справи (а.с.161). Також, 30.04.2009 року між банком та [PERSON], як майновим поручителем [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], було укладено договір про внесення змін до вищевказаного іпотечного договору, зареєстровано у реєстрі за №4-702. Право вимоги за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року та іпотечним договором, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794 набуто [PERSON] на підставі договору відступлення права вимоги від 29.03.2017 (а.с.19-21). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що 30 липня 2012 року, на підставі рішення сесії Одеської міської ради від 23.12.2010 №256-VI, [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], площею 0,0753 га (а.с.6) Проте, [PERSON] в іпотеку вказану земельну ділянку не передав, не повідомив іпотекодержателя про оформлення правовстановлюючої документації на земельну ділянку. У подальшому, на підставі заяви [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. реєстровий номер 202, здійснено поділ вказаної земельної ділянки на дві, а саме на: 1)[ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0476 га; 2)[ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га. Згодом, земельна ділянка по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. за реєстровим номером 221 (а.с.85-86). Отже, з урахуванням наявного у [PERSON] зобов'язання від 08.11.2006 року щодо передачі земельної ділянки під домоволодінням після її приватизації в іпотеку банку, суд приходить до висновку, що земельні ділянки за адресою; [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0476 га, та кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, є предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794, а позовні вимоги [PERSON] у цій частині обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. З аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, при чому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка). Зазначене підтверджене Верховним Судом України в ухвалі від 8 грудня 2010 р. у справі № 6-50440св10. Відповідно до ч. 3 ст. 110 ЗК України, поділ чи об'єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] утворені поділом земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 0.0753 га, за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються заявою [PERSON] про поділ відповідної земельної ділянки та технічними матеріалами щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 0.0753, за вказаною адресою на дві окремі (а.с.87-130). Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0476 га, та [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, є предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» «Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним». Суду не надано доказів отримання [PERSON] згоди іпотекодержателя на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. за реєстровим номером 221 із [PERSON] Судом також встановлено, що свої зобов'язання за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 [PERSON] не виконує, за ній наявна значна заборгованість, а саме: - заборгованість за кредитом - 208 956, 06 дол. США; - заборгованість за процентами - 242 766, 22 дол. США; - заборгованість за пенею - 42 668 479, 84 дол. США. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), згідно ст. 530 ЦК України. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 33 Закону України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Іпотека є різновидом застави. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. за реєстровим номером 221, щодо відчуження земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею: 0.0277 га, по [ADDRESS], суперечить положенням чинного законодавства, вчинено без отримання згоди на це попереднього іпотекодержателя, з порушенням прав та законних інтересів нинішнього іпотекодержателя, а тому вимоги позивача щодо визнання оскаржуваного договору недійсним суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, позивачем заявлено, а судом встановлено, що на предмети іпотеки, після внесення до державних реєстрів первинних записів про іпотеку, накладено арешти, а саме: 1)ухвалою суду, серія та номер: 522/25489/15-ц, виданий 28.12.2015, видавник: Приморський районний суд м. Одеси накладено арешт на домоволодіння по [ADDRESS]; 2)ухвалою суду, серія та номер: 522/25489/15-ц, виданий 28.12.2015, видавник: Приморський районний суд м. Одеси накладено арешт на земельну ділянку по [ADDRESS]; 3)на підставі заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна, 2/1522/9924/11, 11.11.2011, Приморський районний суд м. Одеси, накладено арешт на 1/2 частина домоволодіння, адреса: [ADDRESS]. Між тим, суд звертає увагу на положення ст.. 154 ЦПК України, згідно заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Отже, чинним процесуальним законодавством визначено порядок скасування арештів, застосованих у якості заходів забезпечення позовних вимог, а тому в цій частині вимог [PERSON] суд вважає безпідставними та у їх задоволенні відмовляє. При цьому, суд вбачає, що арешт на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], накладений ухвалою суду від 09.11.2011 року у межах справи №2/1522/9924/11, був скасований Приморським районним судом м. Одеси ухвалою від 27.11.2012 року. Отже, зазначене рішення суду є підставою для внесення реєстратором відповідних відомостей до Реєстру про припинення обтяжень згідно ст..26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України). Відповідно до положень ст.. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: partial