Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач 10.01.2017 звернувся до суду з заявленим позовом, в якому просив стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві матеріальну та моральну шкоду. Як вбачається з позовної заяви та із заяви про зміни та уточнення до позовної заяви, [PERSON] стверджує, що 11 вересня 2015 року близько 14 год. біля місця його проживання на нього скоєно напад та побиття трьома особами, які зняли з нього золотий ланцюг та хрестик, заподіявши [PERSON] матеріальну шкоду на суму 50 000 грн., яка визначена позивачем самостійно. У позовній заяві зазначено, що всі три особи були затримані, за вказаною подією 11 вересня 2015 року зареєстровано кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке перебувало в провадженні слідчого відділу Головного управління Національної поліції України. Позивач звернувся до Київської місцевої прокуратури № 3 зі зверненням щодо стану досудового розслідування кримінального провадження від 11 вересня 2015 року, оскільки прокуратура м. Києва та Національна поліція, на його думку, не розслідували кримінальну справу в розумні строки. 12 грудня 2016 року на своє звернення позивач отримав відповідь про те, що матеріали кримінального провадження направлені до військової прокуратури Дарницького гарнізону 10 червня 2016 року. Наприкінці грудня 2016 року позивач отримав лист від військової прокуратури Дарницького гарнізону про те, що його звернення внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 вересня 2015 року, а з інших питань, викладених в зверненні, направлено начальнику Деснянського Управління поліції ГУ НП в м. Києві для розгляду та прийняття рішення. Такі рішення та дії військової прокуратури Дарницького гарнізону, на думку позивача, суперечать наказу Генерального прокурора України від 5 серпня 1994 року № 16, згідно з яким саме на військові прокуратури покладено розслідування у справах про злочини відносно військовослужбовців Служби Безпеки України, аоскільки одному з нападників позивач розпізнав прапорщика Служби Безпеки України. За викладених обставин, позивач на підставі статтей 1167, 1176 ЦК України просить суд стягнути заподіяну йому майнову шкоду в розмірі 50 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., обгрунтовуючи вимоги тим, що внаслідок бездіяльності відповідача - військової прокуратури Дарницького гарнізону у нього змінився звичайний ритм життя, він змушений витрачати час для звернення до різних інстанцій з метою захисту порушених прав, до того ж у нього склалося враження, що посадові особи військової прокуратури Дарницького гарнізону не знайомі з діючим законодавством або інтегровані в корупційні схеми. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути вищезазначену ним матеріальну та моральну шкоду за рахунок держави. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві з врахуванням уточнень та пояснень наданих суду. Представники відповідача проти задоволення позову заперечили та просили відмовити з підстав, викладених в письмових запереченнях. Дослідивши та проаналізувавши всі зібрані в справі докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 11.09.2015 слідчим відділом Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 12015100030010818 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та розпочато досудове розслідування. Під час проведення досудового розслідування, в ході слідчої дії впізнання позивачем було опізнано особу, яка вчинила на нього напад - гр. [PERSON], [INFO] Під час допиту [PERSON] представився військовослужбовцем СБУ. З метою перевірки вказаної інформації слідчим Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Єгоровим В.М. було направлено запит Голові Служби безпеки України, у відповідь на який було отримано лист, в якому зазанчено про те, що старший прапорщик [PERSON], [INFO] дійсно проходить військову службу в центральному підрозділі СБУ у м. Києві. У зв'язку з вищевикладеним, матеріали кримінального провадження № 12015100030010818 відповідно до ст.216 КПК України, було передано до військової прокуратури Дарницького гарнізону. 28.09.2016 прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону Аношиною Д.В. були проаналізовані матеріали кримінального провадження № 12015100030010818 від 11.09.2015 та винесено постанову про перекваліфікацію даного кримінального правопорушення, в якій прокурор постановив декваліфікувати кримінальне правопорушення вчинене групою осіб з ч.2 ст. 186 КК України на ч.1 ст.296 КК України та 28.09.2016 прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону Аношиною Д.В. було винесено постанову про визначення підслідності, в якій прокурор постановив, що матеріали кримінального провадження № 12015100030010818 від 11.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України направити за підслідністю до Деснянського УП ГУ НП м. Києві. Як пояснив позивач в судовому засіданні постанова про визначення підслідності та постанова про перекваліфікацію кримінального правопорушення, прийняті 28.09.2016 ним не оскаржено. На даний час Деснянським УП ГУ НП м. Києві проводяться слідчі дії, що необхідні для прийняття слідчим процесуального рішення і за наявності достатніх підстав притягнути винних осіб до відповідальності. Позивач вважає, що майнова шкода заподіяна йому злочином. Відшкодування майнової шкоди фізичній особі, яка потерпіла від злочину, визначає ст. 1177 ЦК України, за змістом якої матеріальна шкода, заподіяна потерпілому внаслідок злочинних дій осіб, визнаних судом винними у вчиненні злочину, відшкодовується саме цими особами в залежності від ступеня їх вини. Майнова шкода, заподіяна злочином відшкодовується державою лише у випадку, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № З від 31 березня 1989 року роз'яснив, що при розгляді кримінальної справи суд зобов'язаний на основі всебічного й об'єктивного дослідження обставин справи з'ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочинам, наявність причинного зв'язку між вчиненим і шкодою, що настала. Також слід встановити роль і ступінь участі кожного з підсудних в заподіянні шкоди, а також той факт чи відшкодовано нанесену шкоду повністю чи частково до судового розгляду справи. Кожнаій із зазначених обставин має бути надана належна правова оцінка. За таких обставин, вимоги про відшкодування майнової шкоди у розмірі визначеної ним вартості ланцюга та хрестика, позивач може заявити до осіб, яких він звинувачує у злочині, за доведеності судом їх вини, тобто цивільний позов у кримінальній справі чи цивільний позов за наслідками розгляду кримінальної справи. Стягнення такої матеріальної шкоди з органу досудового слідства чи прокуратури законодавець не передбачив. Тому заявлені позовні вимоги до військової прокуратури Дарницького гарнізону чи військової прокуратури Центрального регіону України про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50 000 грн. за рахунок держави безпідставні, необґрунтовані, задоволенню не підлягають. Не ґрунтуються на доказах та законі й позовні вимоги позивача про заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. внаслідок бездіяльності військової прокуратури Дарницького гарнізону, зокрема: факт її заподіяння, розмір, наявність вини відповідача недоведені позивачем. Безпідставними в даному випадку є й посилання на ст.ст. 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Будь-яких дій, передбачених статтями 1167, 1176 ЦК України, військова прокуратура Дарницького гарнізону відносно позивача не вчиняла. Безпідставними є й посилання у позовній заяві на порушення військовою прокуратурою Дарницького гарнізону наказу Генерального прокурора України від 5 серпня 1994 року №16, оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний наказ втратив чинність. В тому числі постанова про визначення підслідності позивачем не оскаржена. Вказана постанова прийнята в межах закону та відповідно до норм КПК України. З огляду на викладене, позовні вимоги про заподіяння позивачу моральної шкоди бездіяльністю військової прокуратури Дарницького гарнізону не ґрунтуються на доказах та на законі, а тому не підлягають задоволенню. До того ж позивачем не доведено та в позовній заяві не зазначено сам факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, не зазначено, чим підтверджується наявність моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими доказами підтверджується матеріальна та моральна шкода якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з підстав їх недоведеності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed