Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 26.12.2012 року, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 18110,33 грн., заборгованості за процентами в розмірі 9794,45 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 13039,38 грн., а також штрафу в розмірі 4717,51 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості (далі Генеральна угода), умов та правил надання продукту кредитних карт від 26.12.2012 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 20092,81 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов Генеральної угоди погашення заборгованості повино було здійснюватись з 01 по 25 число кожного місяця шляхом щомісячного платежу для погашення за кредитом. Позивач свій обов'язок по кредитному договору, щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі та останній платіж внесено в травні 2013 року, у зв'язку з чим станом на 14.04.2016 року у відповідача утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі 45661,67 грн. яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 18110,33 грн., заборгованості за процентами в розмірі 9794,45 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 13039,38 грн., а також штраф відповідно до п.2.2. генеральної угоди в розмірі 4717,51 грн., які ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача. Представник позивача позов у судовому засіданні підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, прохав його задовлити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. 22.08.2016 року відповідачка звернулася до суду із запереченням на позов в якому свої доводи обґрунтовувала тим, що в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначення цього Закону, а також п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, ПАТ КБ «Приват Банк» неправомірно встановив в позовній заяві стягнення комісії за користування кредитними коштами, яка в Генеральній угоді без номеру про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 26.12.2012 року укладеної між банком і нею відповідачем не передбачена умовами, що є порушенням її прав в тому числі і як відповідача. При цьому в генеральній угоді позивачем не було зазначено, які саме послуги включаються в поняття управління кредитом, чи надаються вони відповідачу, їх розмір та порядок нарахування, це стосовно вимоги про стягнення комісії.. тим самим порушено її право як споживача. Також у цьому ж запереченні відповідачка вказала на неправильність здійсненого розрахунку заборгованості по кредитній угоді, а відтак безпідставне збільшення вимог, які фактично позивачем належними та допустимими доказами не доводяться. Крім цього вказувала на відсутність фактичної суми заборгованості, яка утоворилась щодо пені , та про відсутність такої вимоги щодо її стягнення в змісті позову, а тому вважає що в цій частині позов є безпідставним і таким що не може бути задоволеним. Одночасно в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України виклала свою заявою про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності в тому числі та відмовити в позові і з цих підстав Вислухавши думку представника позивача, розглянувши матеріали цивільної справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За матеріалами справи вбачається, що між сторонами ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 26.12..2012 року укладено Генеральну угоду без номеру про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт .Ця угода була укладена із метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № від 14.05.2008 року (а.с.5). Після укладення договору відповідачем [PERSON] в січні 17 та 21 числах, в лютому, в березні і травні 2013 року було сплачено платежі. В тому числі послідній платіж нею внесено 21 травня 2013 року в сумі 1100 грн. при наявній на той час заборгованості в сумі 18110 грн. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач має заборгованість по погашенню кредиту станом 14.04.2016 року у розмірі 45661,67 грн. ., з яких 18110,33 грн заборгованість по кредиту, 9794,45 грн заборгованість по відсоткам, 13039,38 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом, 4717,51 грн штраф, передбачений п.2.2 Генеральної угоди (а.с.15). Заперечуючи такий розмір заборгованості та вказуючи на те, що позивачем не враховано суми, які були сплачені на погашення заборгованості відповідач на підтвердження своїх доводів послалась саме на розрахунок проведений банком. При судовому розгляді справи представник позивача не зміг довести належними доказами. У зв'язку з чим після проведення оплати чергового платежу наступна сума заборгованості по кредиту залишилась незмінною ( розрахунок 21.05.2013 р. заборгованість становила 18110, 33 грн. в рахунок погашення внесено 1100 грн.. при цьому настапне нарахування за 31.05.2013 р. сума заборгованості є незмінною 18110, 33 грн. При цьому не заперечуючи розмір кредитних коштів, які погашені по кредиту відповідачкою, представник позивача не зміг вказати, у якому саме розмірі проводили погашення внесених коштів та які отримані банком на які платежі та яку суму з них погасили та у зв'язку з чим немає неврахована вся внесена сума відповідачем на погашення кредиту..Вказаних обставин, представник позивача не зміг пояснити і довести суду, щодо правильності проведеного розрахунку заборгованості. Посилання на ті обставини що кредитні операції здійснюються по погашенню кредитної заборгованості лише після трьох банківських днів після внесення платежу, тому відповідно і не врахована сума оплаченого кредиту відповідачем розмірі 1100 грн. 21.05.2013 р. є необґрунтованими і такими що не заслуговують на увагу суду. За вказаних обставин подальший розрахунок, щодо заборгованості суми кредиту та відсотків є недоведеним позивачем в розумінні вимог ст.. 60 ЦПК України. Окрім цього, Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, де розрахунок пені та комісії провело спільно однією сумою , починаючи з 01 жовтня 2014 року, відповідно, по 14 квітня 2016 року ( а.с. 9 ). Відповідач [PERSON] у своїй заяві про перегляд заочного рішення Підгаєцького районного суду від 15 липня 2016 року вказала на відсутність в генеральній Угоді про реструктуризацію заборгованості від 26.12.2012 року такої умови, як нарахування комісії в разі порушення позичальником зобов'язання. Також у поданому до суду запереченні на позов ПАТ КБ « Приват банк» заявила клопотання про застосування спеціального строку позовної давності щодо нарахування пені, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, у відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України. А також вказувала на відсутність фактичної суми заборгованості, яка утоворилась щодо пені , в тому числі вказала на спеціальний строк позовної давності щодо нарахування пені, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а тому вважає що в цій частині позов є безпідставним і таким що не може бути задоволеним. В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору. Відповідно до приписів ст.60 ЦПК України, обов'язок щодо доведення належними та допустимими доказами розміру кредитної заборгованості позичальника та її складових, покладається на позивача. З наданого банком розрахунку вбачається, що з 01.10.2014р. і до 14.04.2016 року відповідачу за користування кредитними коштами нараховувались до стягнення одночасно разом комісія і пеня. Також банк заявив до стягнення 13039,38 грн., визначивши цю суму як суму заборгованості по комісії, а в наданому розрахунку ця сума визначена як суму заборгованості пені та комісійні. Проте комісія і пеня різні за свою правовою природою. За правилами ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція за порушення зобов'язання, а комісія - винагорода банка за конкретні фінансові послуги. Однак, у позовній заяві та розрахунку сума пені та комісії не розмежована, заявлена вимога однією сумою 13039,38 грн., в позовній заяві банк не навів ні фактичних, ні правових підстав нарахованої суми, не послався на відповідні умови угоди для нарахування та стягнення з відповідача пені та комісії, не зазначив за які конкретно послуги передбачена сплата комісії і за які порушення передбачена сплата пені, їх розміри. На неодноразові пропозиції суду надати докази належного нарахування окремо комісії та окремо пені по заборгованості відповідача позивач , таких доказів не надав. При судовому розгляді справи, представник позивача покликається на доведеність вимог в частині необхідності стягнення комісії та щодо розмежування нарахування пені та комісії, посилаючись , як на доказ, наданий лист «Приват Банк» на запит суду від 08.07.2016р. Однак суд не приймає такі доводи, як не обґрунтовані та такі що є суперечливими самі по собі, про що видно із змісту вказаного листа і пояснень представника позивача, які фактично не визначились в цій частині, які конкретно вимоги вони пред'являють до відповідача.( чи про стягнення комісії, чи окремо про стягнення пені) .Вказане прослідковується як із представленого розрахунку заборгованості по кредиту ( а.с.9) а також із вказаного листа та доводів представника Репета В.В. де зазначають, « що відповідно до розрахунку заборгованості та тарифів доданих до позовної заяви, заборгованість за колонкою « комісія та пеня» нараховувалась тільки по пені…надати розрахунок у іншому вигляді технічно неможливо» Таким чином позивач сам підтвердив те. що фактично у розрахунку нарахована сума пені, а не комісії. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо. Пункти 3.1, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). За такого, у зв'язку з тим, що нарахування і стягнення комісії за користування кредитними коштами по Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт без номеру від 26.12.2012 року умовами не передбачено, а нарахування пені за кредитним договором банком не доведено, і таких вимог щодо її стягнення до відповідача не пред'явлено відповідно змісту позовної заяви, суд вважає, що в цій частині позовних вимог банку необхідно відмовити. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що оскільки банком належними та допустимими доказами, як це передбачено в ст.ст.58-60 ЦПК України, не доведено факту наявності заборгованості відповідача перед банком, за пенею та заборгованості за комісією за кожним окремим платежом . тому суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованість за комісією за користування кредитом в розмірі 13039,38 грн. є недоведеним банком. Отже, позивач всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, які зобов'язують його на засадах змагальності доводити свої позовні вимоги переконливими, належними та допустимими доказами, у підтвердження обґрунтованості нарахування заявленої вимоги про стягнення комісії в сумі 13039,38 грн. доказів не надав, і суд вважає обґрунтованими доводи в цій частині відповідача, викладені в письмовому запереченні на позов, що є підставою відмовив у стягненні цієї суми. Разом з тим, суд вважає неправомірними вимоги позивача в частині стягнення штрафу згідно генеральної угоди з огляду на наступне: У частинах 1,2 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пунктом 2.2 генеральної угоди укладеної між ПАТ КБ «Приватбанк» та Ц»ибульською М.П. від 26.12.2012 року передбачено, що у разі прострочення позичальником строку повернення боргу, він сплачує банку штраф в розмірі 4717,51 грн. З огляду на те, що ст. 549 ЦК України не передбачено встановлення штрафу в твердій грошовій сумі, зазначені у п. 2.2, в частині стягнення штрафу, умови генеральної угоди є нікчемними. Зазначена позиція підтримана Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02.09.2014 року у справі № 6-27161ск14. За вказаних вище обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за Генеральною угодою не доведені, а відтак позов задоволенню підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed