Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи, до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобовязань. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначило, що 14.07.2005 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір №ZP38GK48520017, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 120360 грн. на придбання нерухомості та оплату страхових платежів. Вказані кредитні кошти [PERSON] зобовязалася повернути до 14.07.2025 року включно, сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,17% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця та комісії за дострокове погашення кредиту. Між тим, відповідач належним чином не виконав зобовязання за вказаним договором, тому станом на 06.06.2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 544289,13 грн, яка складається з: 90844,39 грн. заборгованості за кредитом; 212867,39 грн.\~заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 14871,60 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 225705,75 грн.\~пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, просять суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором у сумі 544289,13 грн., та судовий збір, сплачений Банком при зверненні до суду в сумі 3554,00 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, надала до матеріалів справи письмові заперечення проти позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, того, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитом між нею та Банком був укладений договір іпотеки, за позовом Банку на належну їй квартиру було звернено стягнення, однак квартира була реалізована за значно меншої ціною ніж її дійсна ринкова вартість, також Банком при нарахуванні процентів безпідставно була підвищена відсоткова ставка, тому вважає розрахунок заборгованості за кредитом доданий до позовної заяви неправильним. Просить суд в позові відмовити на підставі того, що сплив строк позовної давності звернення позивачем з позовом до суду. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав до суду письмові пояснення з приводу заявленого позову. Зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.07.2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (30 квітня 2009 року найменування банку було змінено на Публічне акціонерне товариство у звязку зі зміною його типу (а.с. 27) та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZP38GK48520017, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу до 14.07.2025 року включно у виді не відновлювальної лінії у розмірі 120360 грн. на наступні цілі: на придбання нерухомості в сумі 102000 грн. та оплату страхових платежів у сумі 18360 грн, з виплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно в період уплати, комісії за безстрокове погашення кредиту відповідно до п. 1.5. цього договору. Періодом уплати рахувати період з «14» по «19» число кожного місяця (а.с. 13-18). Статтею 627 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з нормою\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначений кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою Банку та особисто [PERSON] Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і на підставі положень статті 629 ЦК України\~є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, тому станом на 06.06.2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 544289,13 грн., яка складається з: 90844,39 грн. заборгованості за кредитом; 212867,39 грн.\~заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 14871,60 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 225705,75 грн.\~пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Пояснення відповідача, щодо неправильності нарахування заборгованості за кредитом, через неправомірне підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку позивачем, спростовується умовами кредитного договору. Зі змісту підпункту 2.3.3 пункту 2.3 кредитного договору вбачається, що у разі порушення позичальником умов договору Банк має право на власний розсуд, в тому числі, змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, оплати комісії і процентів за його користування виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. За змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки), які підписані позивачем, та в якому міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отже, у цій справі у суду відсутні правові підстави не приймати до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредиту. Заперечуючи обставини позову відповідач у своїй заяві, в судовому засіданні просила застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності та відмовити в позові у звязку з закінченням строку позовної давності, вона перестала виконувати свої зобовязання за кредитним договором 14.01.2009 року. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору не встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та не встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту внесення відповідачем останньої оплати. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] було частково погашено заборгованість 07.12.2012 року, (а.с.11), позивач звернувся до суду 14.08.2015 року (а.с.34) таким чином, підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду немає. Згідно з розясненнями, що містяться у п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником порушені умови кредитного договору тим самим, судом встановлено існування у позивача субєктивного цивільного права щодо дострокового повернення всієї суми кредиту. Судом визнається правильним представлений позивачем розрахунок суми заборгованості за кредитом та відсотками за його користування. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача, щодо необхідності застосування при розрахунку заборгованості за кредитом умов договору страхування №ZP38GKPI299 від14.07.2005 року (а.с.96-99), з огляду на лист ТДВ «СК «Кредо» а.с.94). Відповідач, заперечуючи проти розрахунку заборгованості, наданого Банком, не обґрунтувала та не конкретизувала у чому саме полягає його неправильність. Правовим наслідком порушення виконання зобовязання та одним із видів цивільно-правової відповідальності у відповідності до частини 1 статті 546 та пункту 3 частини 1 статті 610 ЦК України є встановлена договором або законом неустойка. Поняття неустойки дано в статті 549 ЦК України, згідно якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума чи інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Зі змісту наведених норм закону випливає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання та залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, а й від часу такого невиконання. Як вид цивільно-правової відповідальності пеня застосовується виключно у грошових зобовязаннях та стимулює боржника до оперативності їх виконання, оскільки її розмір збільшується в залежності від кількості днів прострочення виконання. Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, при порушені позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобовязується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. (або сумі у валюті кредиту, що еквівалентна 1 грн. по курсу НБУ на день уплати) за кожен день прострочення. Таким чином, умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення відповідачем строку погашення кредиту за кожен день прострочення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] належним чином не виконала обовязки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем документально підтверджено відповідним платіжним дорученням сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 3654 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved