Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач 02.10.2019 року звернулася до Октябрського районного суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначала, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований з 02.09.2003 року відповідач як квартирант. У період з 14.11.2003 року по 10.11.2011 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. Проте після розірвання шлюбу відповідач зібрав усі свої речі та вивіз в невідомому напрямку. У 2012 році [PERSON] вступив в зареєстрований шлюб з іншою жінкою та разом з нею почав проживати за іншою адресою. Відповідач періодично працює в Росії та більше 7 років не проживає у квартирі позивача, не несе витрат по її утриманню, перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації не бажає, що змушує позивача звернутися до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. Ухвалою від 04.10.2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ураховуючи викладене та те, що представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача адвокат Стороженко С.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився з невідомих причини, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-порталі «Судова влада України», а також шляхом направлення виклику до суду за останнім відомим місцем реєстрації. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав, про причини неявки не інформував, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 12.08.1997 року позивач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу нерухомого майна на Полтавській Регіональній Аграрно-промисловій біржі (а.с. 6-7). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.09.2011 року (справа № 2-5260/11) вказаний договір купівлі-продажу визнаний дійсним та таким, що відбувся (а.с.11). Отже, квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. 02.09.2003 року відповідач [PERSON] за згодою позивача був зареєстрований у вказаній квартирі (а.с.28). В період з 14.11.2003 року по 10.11.2011 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10.11.2011 року (а.с. 25). Встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем, вступив у зареєстрований шлюб з [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 8 від 15.08.2012 року, складений виконавчим комітетом Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Шлюб на даний час не розірвано, що підтверджується відповіддю Полтавського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 05.12.2019 року за № 2839/16.21-04-30 (а.с.91). З часу розірвання шлюбу відповідач проживає за іншою адресою, яка невідома позивачу. Після розлучення з позивачем [PERSON] забрав свої власні речі та не з`являється за місцем реєстрації, що підтверджується наданими позивачем фототаблицями приміщення квартири [ADDRESS] , в якій відсутні особисті речі відповідача (а.с 70-72). Крім того, продовж періоду з 2014 по теперішній час позивач не чинила ніяких перешкод у користуванні [PERSON] вказаною квартирою, що підтверджується відповіддю Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області від 20.11.2019 року за № 85-Ад (а.с. 69). Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 02.12.2019 року за № 6150-27 відповідач [PERSON] у період з 2014 по 2019 рік систематично покидав території країни, приїжджаючи в Україну на нетривалий час, зокрема останній раз він покинув Україну 24.07.2018 року, а в`їхав - 07.11.2019 року. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. Отже, суд приходить до висновку, що факт непроживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] понад 1 рік знайшов своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved