Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач 11.09.2018 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму у розмірі 78793,86 грн., з яких: 76993,86 грн. вартість відновлювального ремонту, 1800,00 грн. витрати на проведення експертизи та моральну шкоду у розмірі 45000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Позов мотивований тим, що 25.09.2017 року о 15.00 год. [PERSON] , керуючи автомобілем Фольсваген Каді, д/н [NUMBER] , по вул. М. Малиновського, в районі буд. 130 у м. Дніпрі при зміні напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, змінив напрямок руху ліворуч, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Хюндай Акцент, д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка продовжила некерований рух та скоїла наїзд на мікроавтобус Форд Транзит, д/н [NUMBER] , який належить [PERSON] . Автомобіль Форд Транзит, д/н [NUMBER] , належить [PERSON] . Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 року адміністративну справу відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито. Постанова ґрунтується на тому, що згідно висновку експертного дослідження № 7/10.1/79 від 20.11.2017 року в даній дорожній обстановці і обставинах дорожньо-транспортної пригоди, наданих на дослідження, водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти ДТП, а водій [PERSON] мала технічну можливість не допустити зіткнення з автомобілем Фольксваген, шляхом виконання дій відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 року постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 року змінено, виключено посилання на висновок експертного дослідження № 7/10.1/79 від 20.11.2017 року, в іншій частині залишено без змін. Відповідно до звіту № 10418 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику ТЗ від 14.07.2018 року, виконаного ФОП [PERSON] матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля Форд Транзіт, д/н [NUMBER] , складає 118744,33 грн. Проте, з урахуванням того, що ринкова вартість автомобіля становить 76993,86 грн., що значно менше, ніж матеріальний збиток, завданий позивачу, позивач вважає за доцільне стягнення суми вартості автомобіля 76993,86 грн. Хоча вина [PERSON] судом не доведена, а відносно [PERSON] взагалі не приймалась постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності, проте це не є перешкодою для доведення їх вини під час розгляду даної справи. Також позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки на теперішній час винна особа не встановлена, завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована, позивач позбавлена можливості здійснити ремонт пошкодженого автомобіля. Крім того, позивач збиралась відчужити свій транспортний засіб, проте у зв`язку з тим, що автомобіль не відремонтовано, здійснити його продаж на теперішній час не вбачається можливим. Позивач моральну шкоду оцінює в 50000,00 грн. та просить стягнути з [PERSON] 45000,00 грн., а з [PERSON] 5000,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року позовну заяву передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, натомість її представник адвокат Губаренко О.А. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Колотило Б.В. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень відповідач посилався на те, що його вина у вчиненні ДТП не доведена, тому у нього відсутня підстава для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Довгаль С.М. позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. У відзиві на позов посилався на те, що [PERSON] не порушувала ПДР України та не притягалась до адміністративної відповідальності, отже не є особою, відповідальною за заподіяний збиток. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Представник третьої\~особи ПрАТ\~«Українська пожежно-страхова\~компанія» у\~судове засідання\~не з`явився,\~про дату,\~час та\~місце слухання\~справи повідомлявся\~належним чином.\~Про причини\~неявки суд\~не повідомив. Письмових заяв не надходило. Представник третьої\~особи ПрАТ\~СК «Уніка»\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~про дату,\~час та\~місце слухання\~справи повідомлявся\~належним чином.\~Про причини\~неявки суд\~не повідомив. Письмових заяв не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення 25.09.2017 року о 15 годині 00 хвилин [PERSON] , керуючи транспортним засобом Фольксваген Каді, державний номер [NUMBER] , по вул. М. Малиновського, в районі буд. 130 у м. Дніпрі при зміні напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, змінив напрямок руху ліворуч, в наслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Хюндай Акцент, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка продовжила некерований рух та скоїла наїзд на мікроавтобус Форд Транзит, державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 року адміністративну справу відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з недоведеністю його вини у скоєнні адміністративного правопорушення. У вказаній постанові, зокрема зазначено: як вбачається із Протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.09.2017 року та плану-схеми до нього, дорожньо-транспортна пригода відбулася на ділянці дороги загальною шириною 22,7 м., що не містить горизонтальної розмітки, яка розділяє смуги руху транспорту. Як видно із відеозапису даної пригоди, що був досліджений судом, зіткнення автомобілів відбулося під час здійснення автомобілем «Фольцваген» маневру повороту ліворуч, в той момент, коли його зліва випереджував автомобіль «Хюндай». Зіткнення сталося приблизно на середині проїзної частини, яка не має горизонтальної дорожньої розмітки, яка поділяє дорогу на смуги для руху транспорту. Приймаючи рішення про недоведеність вини водія [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому правопорушення суддя виходив з того, що визначальним фактором, який би давав можливість достовірно встановити наявність вини водія у вчинені зазначеної ДПТ, це є розташування автомобілів на дорозі до моменту зіткнення, а саме з якої смуги руху починав здійснювати маневр водій [PERSON] та по якій смузі рухалася водій [PERSON] (а.с. 9-10, том 1). Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 року постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 року змінено. Виключено посилання на висновок експертного дослідження № 7/10.1/79 від 20.11.2017 року. В іншій частині постанову залишено без змін (а.с. 11-12, том 1). В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно висновку експертного дослідження № 7/10.1/79 від 20.11.2017 року в даній дорожній обстановці і обставинах ДТП, водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти ДТП, а водій [PERSON] мала технічну можливість не допустити зіткнення з автомобілем Фольксваген, шляхом виконання дій у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України. З технічної точки зору, при заданих експерту обставинах пригоди, дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що знаходиться в причинному зв`язку з даною пригодою. В діях водія [PERSON] , з технічної точки зору, не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходились в причинному зв`язку з даною пригодою (а.с. 199-200, том 1). Відповідно до висновку експерта № 5549-19, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз 06.03.2020 року, водій автомобіля Хюндай Акцент, д/н [NUMBER] , [PERSON] не мала технічної можливості зупинитися до місця зіткнення у момент виникнення небезпеки для руху. Водій автомобіля Фольксваген Каді, д/н [NUMBER] , [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Хюндай Акцент, д/н [NUMBER] . В діях водія Хюндай Акцент, д/н [NUMBER] , [PERSON] невідповідностей технічним вимогам ПДР України не вбачається. Дії водія Фольксваген Каді, д/н [NUMBER] , [PERSON] не відповідали технічним вимогам п.п. 10.1 та 10.3 ПДР України. Водій автомобіля Хюндай Акцент, д/н [NUMBER] , [PERSON] в даній дорожній обстановці повинна була діяти у відповідності до технічних вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з якими з моменту виникнення небезпеки для руху їй належало негайно вжити заходів на зменшення швидкості руху аж до повної зупинки. З технічної точки зору дії водія Фольксваген Каді, д/н [NUMBER] , [PERSON] , які не відповідали технічним вимогам п.п. 10.1 та 10.3 ПДР України пере6бували у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 34-39, том 2). Оцінюючи вищезазначений висновок № 5549-19 від 06.03.2020 року разом з іншими доказами, суд приходить до висновку про відхилення висновку експерта, оскільки встановлені судом обставини не свідчать про наявність вини в діях водія [PERSON] . Зокрема, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2018 року у позові [PERSON] до [PERSON] , ПрАТ «СК «Уніка» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою відмовлено (а.с. 147-150, том 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.07.2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2018 року залишено без змін (а.с. 151-153, том 1). На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України, шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, що володіє транспортним засобом на відповідній правовій підставі, якщо вона не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки визначено ст. 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Таким чином, законодавство пов`язує настання цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки з наявністю вини особи, яка цю шкоду завдала. Відтак, оскільки у разі заподіяння шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам, питання про його відшкодування вирішується за принципом винуватості, недоведеність винуватості власника джерела підвищеної небезпеки у заподіянні шкоди виключає можливість покладення на нього обов`язку по відшкодуванню шкоди. Отже, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача. За зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе за одночасної наявності обов`язкових умов, якими є протиправна поведінка або бездіяльність, наявність дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між діяннями та заподіянням такої шкоди, вина. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Необхідним є доведення, що саме протиправна поведінка є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи,- наслідком такої протиправної поведінки. Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення доведеності вини. Як зазначено в п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. На підставі ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доводи позовної заяви про винуватість відповідачів в ДТП є безпідставними, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Крім того, позивачем не було заявлено клопотання про призначення по справі судово-технічної експертизи з метою встановлення винуватця ДТП. Позивачем не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідачів, а також не обґрунтовано розміру заподіяної позивачу моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для покладання на відповідачів цивільно-правової відповідальності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. З урахуванням викладеного суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, врахувавши пояснення сторін, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідачів не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed