Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та прохає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2007 року, яка утворилася станом на 30 квітня 2018 року, в розмірі 56 937 грн 65 коп, а також понесені судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] був наданий кредит у розмірі 1 000 грн 00 коп у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні договору [PERSON] був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку. За умовами кредитного договору відповідач брав на себе зобов`язання погашати заборгованість за кредитом, проценти за користування ним, а також сплачувати комісії. Однак свої зобов`язання за договором від 13 грудня 2007 року [PERSON] не виконував належним чином, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року за ним утворилася заборгованість в розмірі 56 937 грн 65 коп, яка включає в себе: 2 845 грн 06 коп заборгованість за кредитом; 47 029 грн 49 коп заборгованість по процентам за користування кредитними коштами; 3 875 грн 59 коп заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи в розмірі 500 грн 00 коп (фіксована частина) та 2 687 грн 51 коп (процентна складова). Заочним рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені у повному обсязі (а.с. 42-43 т.1). Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року задоволена заява [PERSON] про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2018 року та справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с. 86-87 т.1). Відповідно до ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від від 11 червня 2020 року справа призначена до судового розгляду (а.с. 233 т. 1). Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Представник позивача Манзір О.Б. (а.с. 26 т. 2 ) надав заяву з проханням розглядати справу без його участі. У вказаній заяві представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 25 т. 2 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в той час як він у встановленому законом порядку був повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 24 т. 2). З наданого відповідачем [PERSON] відзиву на позовну заяву вбачається, що він позов не визнає, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що між ними 13 грудня 2007 року був укладений кредитний договір, але копію такого договору до позовної заяви не долучає. Долучена до договору копія заяви позичальника не дозволяє встановити умови встановленого кредитного ліміту, розмір процентної ставки та умови настання відповідальності у вигляді нарахування пені та штрафів, не дозволяє ідентифікувати підпис позичальника, а тому не може підтверджувати факт отримання ним кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того позивач, посилаючись на Тарифи банку, Правила користування платіжною карткою та Умови та правила надання банківських послуг, прохає стягнути з нього заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, а також пеню та штрафи, нараховані за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування ним, але він не підписував вказані документи, а тому вони не можуть бути розцінені як частина кредитного договору від 13 грудня 2007 року. Крім того позовну заяву подано з порушенням строків позовної давності, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 30 травня 2018 року, а останній платіж в сумі 200 грн ним був здійснений 21 грудня 2014 року. Відповідно до розрахунку заборгованості 19 серпня 2015 року в рахунок погашення заборгованості було сплачено 24 грн 41 коп, але вказані кошти ним не вносилися та хто здійснив вказаний платіж не встановлено. Прохає застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» з вказаних підстав (а.с. 98-99 т. 1). Крім того відповідачем [PERSON] 09 червня 2020 року подана заява про застосування строку позовної давності, в якій він зазначив, що позовна давність за кредитним договором від 13 грудня 2007 року почала спливати для нього з 01 лютого 2014 року, тобто з дня, наступного за днем, до якого мав бути здійснений черговий платіж на погашення кредитної заборгованості (останній платіж він здійснив 20 грудня 2014 року), а тому позовна давність спливла 01 лютого 2017 року. Навіть якщо керуватися визначеним у договорі терміном закінчення кредитування - строком дії картки (грудень 2014 року), то з дня його настання загальна позовна давність спливла у січні 2017 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду у 2018 році (а.с. 225-226 т. 1). Із відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на відзив на позовну заяву вбачається, що підписавши 13 грудня 2007 року заяву на отримання кредиту [PERSON] підтвердив, що він ознайомився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Відповідач користувався грошовими коштами, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Вказаний факт свідчить про те, що [PERSON] отримав кредитну картку «Універсальна». Крім того за Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» мало право змінити розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а також нарахувати пеню і штраф невиконання зобов`язань за кредитним договором. Що стосується застосування строку позовної давності, то кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Картка діє до останнього календарного дня місяця, вказаного на картці. Строк дії перевипущеної на ім`я [PERSON] картки спливає у травні 2018 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 21 травня 2018 року - до спливу строку позовної давності (а.с. 193-202 т. 1). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого у подальшому стало АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір (а.с. 9, 150, 163 т. 1). Відповідачу за його заявою від 13 грудня 2007 року був наданий кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 000 грн 00 коп, який у подальшому був збільшений до 6 000 грн 00 коп, але з 07 серпня 2015 року зменшений до 2 850 грн 00 коп. Умовами кредитного договору визначено, що базова процентна ставка за користування кредитними коштами становить 36 % річних (із розрахунку 360 днів на рік). Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с. 9, 150, 163, 213 т. 1). При укладенні вказаного кредитного договору [PERSON] 13 грудня 2007 року була підписана лише заява (а.с. 21). Приєднані АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, а також надані у подальшому до суду Умови та правила надання банківських послуг відповідачем [PERSON] підписані не були (а.с. 11-16, 122-123, 151-156 т. 1). Підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг, Тарифми банку, Правила користування платіжною карткою, які діяли станом на 13 грудня 2007 року, що були витребувані ухвалою суду від 06 квітня 2020 року, позивачем надані не були (а.с. 135-136, 141, 160 т. 1). Позивач відкрив [PERSON] картковий рахунок, видав йому картку та ПІН-код до неї. Кошти за договором від 13 грудня 2007 року були перераховані на картковий рахунок [PERSON] (а.с. 5-8 т. 1). [PERSON] позивачем також були видані кредитні картки: - 12 грудня 2007 року № [NUMBER] - термін дії до листопада 2011 року; - 29 липня 2019 року № [NUMBER] - термін дії до липня 2014 року; - 18 серпня 2014 року № 4149437848625222 - термін дії до травня 2018 року (а.с.212 т. 1). Відповідач, підписуючи анкету-заяву від 13 грудня 2007 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. З розрахунку заборгованості та виписки з банківського рахунку також вбачається, що [PERSON] вносив кошти на погашення заборгованості (а.с. 5-8, 107-121, 142-149, 204-212 т. 1).. Як вбачається з виписки по картковому рахунку (банківського рахунку, на якому обліковуються операції з використанням платіжних карт) відповідач користувався вказаними кредитними картками, в тому числі, карткою № [NUMBER] з терміном дії - травень 2018 року, по якій 21 грудня 2014 року навіть здійснив оплату на погашення заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2007 року (а.с. 204-212 т. 1, 27-45 т. 2) Вказане спростовує твердження відповідача, що він отримував лише одну картку у 2007 році із строком дії до листопада 2011 року. Згідно із ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Свої зобов`язання за кредитним договором від 13 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало. Відповідно до умов кредитного договору від 13 грудня 2007 року [PERSON] брав на себе зобов`язання здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 9, 150, 163, 213 т. 1). Однак взяті на себе за кредитним договором від 13 грудня 2007 року зобов`язання відповідач не виконував належним чином, узвязку з чим станом на 30 квітня 2018 року за [PERSON] утворилася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 845 грн 06 коп (а.с. 7 т. 1). Крім того [PERSON] нараховані проценти за користування кредитними коштами в розмірі 47 029 грн 49 коп, комісія в розмірі 3 875 грн 59 коп (у позовні заяві зазначено комісія та пеня) та штрафи на загальну суму 3 167 грн 51 коп (а.с. 5-8 т. 1). Що стосується вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача нарахованих за кредитним договором від 13 грудня 2007 року процентів за користування кредитними коштами, то суд враховує, що відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При укладенні 13 грудня 2007 року кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили, що базова процентна ставка за користування кредитними коштами становить 36 % річних (із розрахунку 360 днів на рік). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що 01 квітня 2015 року процентна ставка за кредитним договором була збільшена ПАТ КБ «ПриватБанк» до 43, 2 % та нарахування процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором від 13 грудня 2007 року за період з 01 квітня 2015 року до 30 квітня 2018 року здійснювалося виходячи із процентної ставки 43, 2 % (а.с. 7-8 т. 1). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з [PERSON] було погоджено підвищення процентної ставки до 43,2% річних. Крім того, у період, коли банк почав застосовувати підвищені процентні ставки, діяла редакція ст. 1056-1 ЦК України, частина 3 якої передбачала, що встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, банк надав суду розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості по процентам за період 01 квітня 2015 року до 30 квітня 2018 року обрахований, виходячи з підвищеної процентної ставки, яка, у встановленому законом порядку, не була погоджена з відповідачем [PERSON] . Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 36 % річних, яка була погоджена сторонами при укладенні 13 грудня 2007 року кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк» надана не була. Свою відмову надати вказаний розрахунок позивач аргументував вірністю своїх дій щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами за договором від 13 грудня 2007 року, а також правом банку, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг підвищувати проценту ставку за користування кредитними коштами. В той же час порядок обрахунку процентів за користування кредитними коштами, виходячи із процентних ставок 30 % річних та 43, 2 % річних між сторонами у письмовій формі між сторонами погоджений не був, а тому дії банку щодо односторонньої зміни процентної ставки не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. За таких обставин, розмір нарахованих відповідачу за кредитним договором від 13 грудня 2007 року процентів не можна вважати вірним. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування. З огляду на викладене, суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за договором від 13 грудня 2007 року, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав суду у визначеному законом порядку розрахунок заборгованості по процентах, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки 36 % річних. Відтак, відсутні підстави для стягнення заборгованості по процентах у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування. Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягненя з [PERSON] за кредитним договором від 13 грудня 2007 року пені та комісії, то суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Також, виконання грошового зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою - пенею, штрафом (ст.ст. 546, 549 ЦК України). Таким чином, кредитний договір укладається у письмовій формі. У вказаному договорі його сторонами погоджується розмір кредиту, умови його надання, повернення, сплати процентів за користування кредитними коштами, застосування неустойки, у разі неналежного виконання зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) викладена правова позиція, яка зводиться до такого висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обізнаність останнього з цими умовами. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. За таких обставин з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають стягненню нараховані за кредитним договором від 13 грудня 2007 року комісія в розмірі 3 875 грн 59 коп та штрафи на загальну суму 3 167 грн 51 коп. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позовна давність за кредитним договором від 13 грудня 2007 року почала спливати для нього з 01 лютого 2014 року, тобто з дня, наступного за днем, до якого мав бути здійснений черговий платіж на погашення кредитної заборгованості (останній платіж відповідач здійснив 20 грудня 2014 року), а строк дії картки (грудень 2014 року), закінчився у грудні 2017 року, а тому позовна давність спливла 01 лютого 2017 року (а.с. 225-226 т. 1). Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ст. 258 ЦПК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Верховний Суд України неодноразово робив висновки про те, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору (зокрема у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14; від 17 вересня2014 року у справі № 6-95цс14; від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15). Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2007 року, останній платіж для погашення заборгованості за вказаним договором в розмірі 24 грн 41 коп був здійснений 19 серпня 2015 року (а.с. 7 т. 1). Як вбачається із виписки по особовому разунку [PERSON] вказані кошти були списані з його картки як автоматичне погашення простроченої заборгованості (а.с. 149 т. 1). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню ч. 1 ст. 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». Тобто платіж, здійснений 19 серпня 2015 року не тягне за собою переривання строку позовної давності та не впливає на час, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Останній платіж за кредитним договором від 13 грудня 2007 року в розмірі 200 грн 00 коп був здійснений [PERSON] 21 грудня 2014 року шляхом поповнення картки у терміналі самообслуговування в м. Києві (а.с. 7, 149 т. 1). ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2007 року (а.с. 213 т. 1). Вказаний позов був отриманий судом 30 травня 2018 року (а.с. 2). Укладеним між сторонами 13 грудня 2007 року договором визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с. 9, 150, 163, 213 т. 1). Строк дії картки № [NUMBER] , виданої [PERSON] , спливав у травні 2018 року (а.с. 212 т. 1). Оскільки позовна давність щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (05/18), а не після сплати останнього платежу, то суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2007 року, яка утворилася станом на 30 квітня 2018 року, що включає в себе заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 845 грн 06 коп. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 88 грн 10 коп (1 762 грн 00 коп - сума судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду х 5 % - відсоток, на якій задоволені позовні вимоги).

Outcome: partial