Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач 03.06.2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу зареєстрованого 02.09.2011 року у Відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1187 та стягнення аліментів на його користь на утримання дитини: [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн., щомісячно, з моменту звернення до суду і до повноліття дитини. Позивач в обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів посилається на те, що від згаданого шлюбу з відповідачем є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO], сімейне життя з відповідачем не складається, існують різні погляди на життя та шлюб. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування в грудні 2015 року, жодних сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть та вважають, що подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їхнім інтересам. Також позивач зазначила, що відповідач вже тривалий час не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, участі у її вихованні не приймає, а дитина знаходяться на її утриманні, що є дуже важко. Сам відповідач не проживає однією сім'єю з позивачем та не підтримує шлюбних стосунків. У судовому засіданні 31.10.2016 року позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні 31.10.2016 року позов визнав. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 213 ЦПК України, якою встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач і відповідач перебувають у шлюбі з 02.09.2011 року що зареєстрований у Відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1187 (а.с. 10 - копія свідоцтва про шлюб). Від згаданого шлюбу у подружжя є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO] (а.с. 11- копія свідоцтва про народження). Як вбачається з матеріалів справи, на сьогоднішній день дитина сторін проживає разом з позивачкою, відповідач з ними не проживає, не приймає участь у вихованні дитини, вона знаходяться на утриманні позивачки. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Статтями 180,181 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON], [INFO], в твердій грошові сумі у розмірі 2000,00 грн., щомісячно, починаючи з 03.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». В силу ст. 367 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню, і оскільки відповідач є особою працездатного віку, не звільнений від обов'язку утримувати свою дитину, суд вважає за необхідне стягнути з нього аліменти за один місяць в розмірі 2000,00 грн. негайно. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд, зазначає наступне. Згідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 56 СК України не допускається примушування до збереження шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що позивач і відповідач з 02.09.2011 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований у Відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1187 (а.с. 10 - копія свідоцтва про шлюб). Судом встановлено, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім'ї, в зв'язку з чим між ними постійно виникають різного роду непорозуміння, конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони з грудня 2015 року жодних сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет, сім'я фактично розпалася, а шлюб існує формально. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи зазначені обставини та те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них (позивача), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі в розмірі 551,20 коп., понесені судом по предмету спору про стягнення аліментів, бо позивачка при подачі до суду позову по закону була звільнена від сплати судових витрат, а також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі за позовні вимоги про розірвання шлюбу у розмірі 551,20 грн., сплачені позивачем згідно квитанції від 26.05.2016 року (а.с. 13). На підставі викладеного,

Outcome: approved