Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося у вересні 2015 року до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFU0GF00000072 від 14.04.2005 року в сумі 24 768.69 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 24.06.2015 року (курс 21,52 грн за 1 долар США) складає 533022 грн. 21 коп. Ухвалою суду від 18.01.2016 року в зв'язку з закінченням п'ятирічного строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, дану справу прийнято до провадження нового складу суду (суддя Польська М.В.). Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач в судових засіданнях від 05.04.2016 року, 23.05.2016р. позов не визнав, вважаючи невірним розрахунок боргу поданий позивачем, а також відсутність прав у позивача на пред'явлення вимог до відповідача, а також зазначивши про наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за даним кредитним договором. Після отриманих судом пояснень та досліджених доказів (була оголошена перерва на закінченій стадії досліджених доказів), відповідач судове засідання призначене на 01.08.2016р. просив відкласти із-за неможливості участі у засіданні (причина неявки не зазначена та не підтверджено доказами), та 15.08.2016 року на стадії судових дебатів просив суд відкласти розгляд справи через хворобу. Однак, зважаючи на долучення доказів хвороби з 10.08.2016р. (амбулаторне лікування без зазначення періоду лікування) та самостійну подачу відповідачем клопотання про відкладення 12.08.2016р. в суд, підстав для відкладення розгляду справи на стадії дебатів суд не вбачав, оскільки справа розглядалася судом понад встановлені законодавством строки, а саме понад 10 місяців, та відповідач скористався правом надання пояснень та доказів до справи, а також заявленням клопотань до початку розгляду справи по суті, а на думку суду відкладення розгляду справи зі сторони відповідача є діями спрямованими на затягування розгляду справи по суті та зловживанням наданих законодавством йому прав та обов'язків у процесі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.04.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (попередньо ЗАТ КБ «Приватбанк»)та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFU0GF00000072, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 25600 доларів США напридбання житла в сумі 20000 доларів США, під 12% річних, комісії - 0.14% щомісяця, з терміном оплати до 05.04.2025 року (а.с.10-11,12). Умовами договору передбачалося щомісячна сума платежу до 5 числа місяця, в сумі 250.72 долари США, право нараховувати пені в розмірі 0.15% від суми прострочення але не менше 1 грн. в день. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Оскільки свої зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконував належним чином (оплата була періодично часткова, остання в жовтні 2013 року), кредитор звернувся29.09..2015 року до суду з позовом про стягнення достроково всієї суми заборгованості. Так, згідно розрахунку заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 24.06.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 533022.21 грн., з яких: 17499.42 доларів США тіло кредиту, 4377.67 доларів США заборгованість по відсотках, 560 доларів США комісія, а всього 22437,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 24.06.2015 року (курс 21,52 грн. за 1 долар США) складає 482846.18 грн. та пеня 50176.03 грн. Не погоджуючись з даним розрахунком, відповідачу було роз'яснено судом право на спростування в частині, чи вцілому такого розрахунку, однак відповідач іншого розрахунку не надав, клопотань щодо експертизи не заявляв. Окрім того, за участю відповідача на стадії пояснень та дослідження доказів, останній не заявляв ні заяви про строк позовної давності, ні заяви про зменшення розміру неустойки при наявності підстав для цього. Тому, зважаючи но норми ЦК України, суд не вправі самостійно без поданої заяви боржником-відповідачем здійснювати перерахунок заборгованості. Щодо доводів відповідача про наявність іншого судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавцем якого є позичальник, то такі доводи є невірними, оскільки таке рішення судом не ухвалювалось. Дійсно, в грудні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» подав до суду позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки наданого в забезпечення зобов'язань по кредитному договору № IFU0GF00000072 від 14.04.2005р. (а.с.40-45), однак ухвалою суду від 04.09.2014р. даний позов було залишено без розгляду (а.с.85). Щодо доводів [PERSON] про відсутність прав у позивача на стягнення заборгованості по даному кредитному договору, то слід зазначити те, що судом досліджувалось питання наявності таких прав у позивача. Так, 19.02.2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк», як продавець, та компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» як покупець, уклали договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити (а.с.48-87), однак на час розгляду справи судом, 14.04.2016р. між компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» як продавцем та ПАТ КБ «Приватбанк», як покупцем було договір (а.с.91-137), згідно якого продавець придбав відповідні основні іпотечні активи, в т.ч. згідно додатку за №1172 по [PERSON] за кредитним договором № IFU0GF00000072 від 14.04.2005р. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 16, 509, 626, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved