Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 28 924 гривень 97 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24 травня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.3.2 та п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначає, що в цьому випадку сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, якою визначений порядок і умови укладення договору приєднання. Вказує на те, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, цей договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо ж протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматичного лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. У порушення норм ст.ст.526, 527, 530, 599, 1054 ЦК України та умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2013 року [PERSON] має заборгованість в сумі 28 924,97 гривень, яка складається з наступного: - 6 862 гривні - заборгованість за кредитом; - 16 016,72 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4 192,86 гривні - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 500 гривень - штраф (фіксована частина); - 1 353,57 гривні - штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» вказану суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 травня 2007 року, а також судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні надав додаткові пояснення по справі, в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив, що відповідач здійснював три погашення по кредиту 13, 15 та 18 червня 2012 року, просив стягнути з відповідача заборгованість та витрати, понесені при розгляді даної справи в суді. Представник відповідача в судовому засіданні з позовом не погодився, подав суду заперечення, в яких зазначив, що дійсно укладав з позивачем зазначений договір, отримавши платіжну картку «Універсальна», строк дії якої складав два роки - з 24 травня 2007 року по 24 травня 2009 року. Вказує на те, що в умовах та правилах надання банківських послуг не зазначена дата їх прийняття чи затвердження, не вказаний час їх дії, та не відзначено, що вони стосуються саме споживчого кредиту, наданого йому, ніде не стоїть підпис відповідача про ознайомлення з ними, а тому позивачем, згідно ст.60 ЦПК України, не доведені ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень. Вважає ці умови та правила неналежним та недопустимим доказом по справі Зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду, а відповідно до п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до умов кредитного договору №б/н від 24 травня 2007 року [PERSON] від ПАТ КБ «Приват Банк» отримав кредитний ліміт у розмірі 7 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач отримав кредит у розмірі 6 862 гривні. Слід зазначити, що відповідач помилково зазначає цей кредитний договір споживчим, оскільки ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 зазначеного Закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідач отримав гроші за кредитом без зазначення їхнього цільового використання. Посилання відповідача на той факт, що Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку, які надані позивачем до суду, не є тими самим, з якими його ознайомлювали під час підписання договору, не можуть прийматися судом до уваги, оскільки, згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень обов'язок доказування. В момент укладення договору він мав змогу отримати собі належним чином завірену копію цих Умов та правил, і наразі надати до суду. Позивач, в свою чергу, надав суду належним чином завірену копію Умов та правил надання банківських послуг. При цьому слід акцентувати увагу на тому, що відповідач в своїх запереченнях керувався пунктами саме цих Умов та правил, що свідчить про його прийняття всіх умов договору приєднання, укладеного між сторонами по справі. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ч.2 ст.205 - правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. В спірному випадку договір в цілому не підписується, достатньо лише досягнення окремих істотних умов в заяві, де й містяться підписи сторін. Ч.2 ст.642 - якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що у порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував і тому (відповідно до розрахунку заборгованості) заборгованість за кредитом складає 28 924,97 гривень, з яких: 6 862 гривні - заборгованість за кредитом; 16 016,72 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 192,68 гривні - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500 гривень - штраф; 1 353,57 гривні - штраф (процентна складова). Відповідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Що стосується пропуску строку позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.1 ст.264 - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно п.5.6 Умов та правил надання банківських послуг утримувач карти поручає банку списувати з будь-якого рахунку утримувача, відкритого в банку, зокрема с Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, в тому числі мінімального обов'язкового платежу, якщо він зазначений в заяві клієнта і в пам'ятці клієнта, а також списання помилково перерахованих сум, по яким утримувач не являється належним поручителем. Списання грошових коштів здійснюється у відповідність до встановленого законодавством порядку. З виписки по особовому рахунку, наданої позивачем, вбачається, що [PERSON] здійснював декілька погашень кредиту: 13, 15 та 18 червня 2012 року у розмірі 160 гривень, 154,11 гривень, 156,80 гривень відповідно, що навіть при списанні цієї суми позивачем за своєю ініціативою, з підстав, викладених вище, є визнанням боргу відповідачем та перериванням позовної давності. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягти такі суми заборгованості: - 6 862 гривні - заборгованість за кредитом; - 16 016,72 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4 192,68 гривні - заборгованість по комісії за користування кредитом, а всього - 27 071,40 гривню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України - позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тому, що стосується стягнення сум штрафу (його фіксованої та процентної складових), з урахуванням річного строку позовної давності, перебіг якого розпочався через 120 днів з моменту останнього платежу (це встановлено п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг), в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Суд приймає рішення у відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України, за якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тобто, з урахуванням вимог п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до якої за подання заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2014 рік», відповідно до якої мінімальна заробітна плата станом на 1 січня встановлена у розмірі 1 218 гривень, за задоволення вимоги у розмірі 27 071,40 гривень слід стягти судовий збір у розмірі 270,71 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial