Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач 10 лютого 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 серпня 2003 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0R000162591, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 11 664,00 грн., зі сплатою відсотків за користування в сумі 24,0% річних, строком користування до 17.08.2004 року. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором - кредит надав, але [PERSON] в порушення умов договору допустив прострочення повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у зв'язку із чим за ним утворилась заборгованість. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 року стягнуто із відповідача заборгованість за кредитним договором № DNL0R000162591 від 14.08.2003 року в сумі 226 351,75 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 2 278,86 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 37 284,43 грн.; пеня - 186 788,46 грн. Але на теперішній час відповідач так і не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим, станом на 08.01.2015 року має заборгованість в сумі 60 971,59 грн. Посилаючись на викладені обставини у позові позивач просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № DNL0R000162591 від 14.08.2003 року у сумі 60 971,59 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача діючий за довіреністю - Демарчук М.В., у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.30). Відповідач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату (а.с.29) та письмова розписка в матеріалах справи (а.с.28). Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 14 серпня 2003 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0R000162591, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 11 664,00 грн., строком користування до 17 серпня 2004 року, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 24,0% річних (а.с.6-7). [PERSON] як позичальник зобов'язався за кредитним договором щомісяця надавати банку кошти в сумі не менше 1 104,83 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку [PERSON] має заборгованість, що станом на 08.01.2015 року становить 60 971,59 грн. (а.с.5). Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Встановлено, що заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року стягнуто із [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DNL0R000162591 від 14.08.2003 року в сумі 226 351,75 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 2 278,86 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 37 284,43 грн.; пеня - 186 788,46 грн. (а.с.4). Враховуючи те, що розрахунок заборгованості наданий позивачем розрахований починаючи з 14.08.2003 року по 08.01.2015 року, суд приходить висновку, що від суми нарахованих відсотків в розмірі 38 836,44 грн. слід відняти раніше стягнуту суму нарахованих відсотків в розмірі 37 284,43 грн., що стягнуто на підставі заочного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року, а тому, загальна сума відсотків, що підлягає стягненню становить (38 864,44 - 37 284,43) 1 580,01 грн. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок заборгованості здійснено з 14.08.2003 року по 08.01.2015 року, тобто за 11 років 5 місяців (а.с.5). В даному розрахунку враховано загальну заборгованість за кредитом, процентами та пенею. Відповідно до ст..549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, наданий позивачем розрахунок заборгованості на підставі якого позивач ґрунтує свої вимоги, суд не приймає як належний, достовірний, допустимий та достатній доказ, так як період за який нараховується неустойка за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік. А тому вимоги щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) суд залишає без задоволення, у зв'язку із тим, що позивач нехтуючи покладеним на нього обов'язком доказування, відповідно до вимог ст..60 ЦПК України, не надав належного розрахунку заборгованості по пені. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у частині стягнення із [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором № DNL0R000162591 від 30.09.2003 року в сумі 3 858,78 грн., з якої: заборгованість по кредиту - 2 278,86 грн.; заборгованість по процентам - 1 580,01 грн. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача понесені судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial