Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з указаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем 05 вересня 2013 року укладено кредитний договір №GP-5021563, на підставі якого видано кредит у розмірі 12160 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». Однак, відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує довготривалий час, внаслідок чого станом на 14 грудня 2018 року утворився борг у розмірі 51078 грн. 48 коп., з яких: 4752 грн. 83 коп. - заборгованість за кредитом, 3506 грн. 03 коп. - заборгованість за процентами, 449 грн. 59 коп. - заборгованість за комісією, 42370 грн. 03 коп. - штрафні санкції. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що до позовної заяви позивачем додано копію кредитного договору від 05 вересня 2013 року, що складається із Пропозиції укласти договори (оферти), графіку платежів та Загальних умов договорів кредитування, сторонами яких зазначено [PERSON] та АТ «Банк Ренесанс Капітал». Однак, 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ». Вважає, що позивач не є правонаступником ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», оскільки у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1004722274 про дані зміни чітко не зазначено. Крім того, зазначає, що йому не повідомлялося про зміну кредитора у зобов`язанні. Також зазначає, що кредитний договір як такий не можна вважати укладеним, так як у його примірнику кредитного договору на бланку документа «Пропозиція укласти договір (оферта)» графа «Акцептовано Банком» порожня. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження видачі йому кредиту. Вказує, що Верховний Суд України у своїй постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16 зазначив, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічну позицію викладено і у постанові Верховного Суду України №6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року. Разом з тим, щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій зазначає, що вона є необґрунтованою, а сума штрафних санкцій - завищена та, відповідно до ст. 258 ЦК України просить суд застосувати строк позовної давності. Також наголосив, що оскільки до «Пропозиції укласти договори (оферта)» додано графік платежів, то зобов`язання щодо своєчасної сплати кожного чергового платежу є самостійним зобов`язанням та у відповідності до постанови Верховного Суду №444/9519/12 від 28 березня 2018 року перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем 05 вересня 2013 року укладено кредитний договір №GP-5021563, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 12160 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1004722274. Відповідно до п. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. У статуті ПАТ «ПУМБ», затвердженому позачерговими загальними зборами акціонерів, зазначено, що позивач є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», тому твердження відповідача щодо того, що позивач не є таким, хибне. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У пропозиції укласти договори (оферті) від 05 вересня 2013 року зазначено, що моментом прийняття (акцепту) банком пропозицій позичальника про укладення кредитного договору та договору страхування вважається дата підписання банком цієї пропозиції та скріплення його печаткою, а також момент вчинення банком до моменту підписання ним (скріплення печаткою) цієї пропозиції фактичних дій, визначених кредитним договором, щодо надання кредиту, в тому числі в частині сплати ціни договору страхування. Вказані дії є юридично значимими для позичальника та банку та є доказом укладення кредитного договору та договору страхування на умовах, викладених в цій пропозиції та умовах. Дана пропозиція щодо укладення вказаних в ній договорів є чинною для її прийняття (акцепту) банком протягом 30 (тридцяти) днів з дати її підписання позичальником. Також позичальник погодився з тим, що протягом 30 календарних днів після прийняття (акцепту) банком цієї пропозиції та набуття чинності кредитним договором, він може звернутися до банку за його місцезнаходженням протягом операційного часу та передати примірник цієї пропозиції та умов (якщо умови не були підписані ним раніше), для підписання їх уповноваженою особою банку та проставляння печатки. Та, у випадку прострочення тридцятиденного строку звернення до банку, він може отримати копію цієї пропозиції та умов, завірені підписом уповноваженої особи банку та його печаткою, які будуть мати силу оригіналу. Тобто посилання відповідача на те, що договір вважається неукладеним, оскільки у графі «Акцептовано Банком» у його примірнику пропозиції укласти договори (оферти) та загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків відсутній підпис уповноваженої особи та печатка банку свідчить про те, що відповідач не звернувся у тридцятиденний строк для підписання їх уповноваженою особою банку та проставляння печатки, що не спростовує самого підписання договору кредиту, адже у копії примірника указаних документів, доданих позивачем до позовної заяви, такі підписи та печатки наявні разом із підписом самого відповідача. Суд відноситься критично до посилання відповідача щодо того, що кредитний договір є неукладеним, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження видачі кредиту, однак, крім письмової вимоги, довідки про стан та історію заборгованості та виписки з рахунку, наданих позивачем, самим же відповідачем до суду надано копію позовної заяви, в якій останнім зазначено, що він отримав кредит 05 вересня 2013 року у ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». Крім того, у матеріалах справи міститься письмова вимога позивача до відповідача про погашення заборгованості, яку відповідач отримав, тому твердження щодо того, що останньому не було відомо про зміну кредитора у зобов`язанні не відповідає дійсності. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування прострочене зобов`язання боржника за договором не припиняється. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 2 та 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Як вбачається з графіку платежів, доданого до пропозиції укласти договори (оферти), кредитне зобов`язання складається зі щомісячних платежів, тобто з окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Тому, відповідно до зазначеної постанови Верховного Суду, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за кредитним договором перед позивачем слідує рахувати за період часу з 05 січня 2016 року по 05 вересня 2016 року, оскільки за період з 05 жовтня 2013 року по 05 грудня 2015 року сплили строки позовної давності. Тому, станом на 14 грудня 2018 року заборгованість становить 3901 грн. 04 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 3638 грн. 26 коп. та процентів за користування кредитом - 262 грн. 78 коп. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16 зазначено, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цього слідує, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією є незаконною, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 42370 грн. 03 коп., то суд констатує, що вона є необґрунтованою. Позивачем не надано жодного розрахунку з нарахування указаної неустойки. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку можна лише у межах спеціальної позовної давності. Оскільки з дати останнього нарахування щомісячного платежу до моменту подачі позовної заяви минуло більше, ніж один рік, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення неустойки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення штрафних санкцій, задоволенню не підлягає. Тобто, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 3901 грн. 04 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial