Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач 02.03.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що він на підставі договору дарування частки квартири від 22 жовтня 2015 року отримав у власність 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Співвласником іншої 1/3 частини зазначеної квартири є відповідач [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом. На початку листопада 2015 року позивач довідався про те, що замки на вхідних дверях замінені відповідачем - власником 1/3 квартири. Вказував, що не має можливості використовувати та розпоряджатися своїм майном, так як відповідач не впускає його до квартири. Крім того, зазначив, що неправомірними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, які він зазнав внаслідок неможливості користування житлом, грубих відповідей відповідача на прохання допустити позивача до квартири на протязі декількох місяців. Просив суд заборонити відповідачу перешкоджати потрапити позивачу до квартири [ADDRESS]; надати вільний доступ до вказаної квартири; зобовязати відповідача передати позивачу ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачів [PERSON] (позивач за первісним позовом), [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування фіктивним та недійсним. Позов обґрунтовано тим, що після смерті його батька [PERSON] залишилося спадкове майно, зокрема квартира [ADDRESS]. Позивач та батьки померлого [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками даної квартири по 1/3 частки. 22.10.2015 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] свою частину квартири 2/3 подарували співвідповідачу [PERSON] згідно договору дарування частки квартири, посвідченого 22.10.2015 року. Вважає, що даний правочин відповідно до ст. 215, 216, 234 ЦК України повинен бути визнаний судом фіктивним та недійсним, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків та спрямований на ухилення відповідачами [PERSON]І та [PERSON] розподілу спадкового майна. Це підтверджується тим, що до складання договору дарування між позивачем за зустрічним позовом та відповідачами склалися вкрай неприязні відносини у звязку із тим, що на розгляді в Соснівському районному суді м.Черкаси знаходиться інший позов [PERSON] до [PERSON]І, [PERSON], третя особа: [PERSON] про розподіл спадкового майна. Вказував, що укладанням договору дарування від 22.10.2015 року порушені його права, оскільки він втрачає можливість отримати в повному обсязі зазначену квартиру. Іншого житла у позивача [PERSON] немає, на відміну від відповідача [PERSON], за яким зареєстрована ? частина житлового будинку 24 по вул.Франка в місті Черкаси. Просив суд визнати фіктивним та недійсним договір дарування частки квартири від 22 жовтня 2015року, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, згідно якого [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частину квартири квартири [ADDRESS], повернути сторони договору в первісний стан. Позивач [PERSON] та представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні, підтримали первісний позов та просила задовольнити заявлені ними вимоги в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували, свої заперечення мотивували тим, що відповідачем не доведено відсутність в учасників правочину (договору дарування) наміру створити юридичні наслідки. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічні позовні вимоги та заперечували проти задоволення первісного позову. Свої заперечення обґрунтовували обставинами, зазначеними у зустрічному позові, зокрема відсутності у [PERSON] прав на спірну квартиру, оскільки договір дарування частки квартири є фіктивним та недійсним. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] зустрічний позов не визнали, просили відмовити у задоволенні. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час, дату та місце проведення судового засідання, повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами частин 1,2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317,319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.ст.355, 236, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння чи користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2015 року, виданого Першою черкаською державною нотаріальною конторою за №1-2544 [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS]. [PERSON] належала 1/3 вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2015 року, виданого Першою черкаською державною нотаріальною конторою за №1-2550. 22 жовтня 2015 року між [PERSON], [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори за №1-2864. Відповідно до умов договору дарування від 22.10.2015 року попередні власники [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] у власність 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Право власності за [PERSON] зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.391 ЦК України - власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що після того, як подарувала частку квартири своєму сину [PERSON] у жовтні 2015 року, вони з сином не змогли туди потрапити, оскільки внук [PERSON], який є власником іншої частки без попередження поміняв замки, про що повідомив у телефонній розмові. Останній раз вона була у квартирі 25 серпня 2015 року. Звернулися до дільничого інспектора поліції, проте їм пояснили, що [PERSON] вони не вселяли, оскільки в нього є документи на право власності на частину квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що дійсно після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] вселився у квартиру та поміняв замки. [PERSON], якому належить інша частка квартири намагався потрапити до житла та звертався до [PERSON] щодо отримання ключей, проте отримати ключи від квартири не вдалося. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що разом із [PERSON] ходили до участкового стосовно того, щоб [PERSON] передав ключи від вхідних дверей. Михайло в телефонній розмові з дільничим зазначив, що вирішить це питання та передасть ключи. Проте, потрапити до квартири [PERSON] й досі не має можливості. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що після придбання частки квартири відповідно до договору дарування частки квартири позивач за первісним позовом [PERSON] не можне потрапити у квартиру, в якій йому належить 2/3 частки та користуватися нею. На підставі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд дійшов висновку, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилась у стражданнях, які він зазнав внаслідок неможливості користування житлом, грубих відповідей відповідача на прохання допустити позивача до квартири на протязі декількох місяців поспіль. Завдану позивачам моральну шкоду суд оцінює в 2000,00 грн. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачів [PERSON] (позивач за первісним позовом), [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири фіктивним та недійсним, повернення сторін у первісний стан. Позов обґрунтовано тим, що внаслідок погіршення відносин після смерті його батька [PERSON] з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] останні з метою уникнення розподілу спадкового майна подарували частку квартиру, щодо якої розглядається спір по розподіл спадкового маняка [PERSON] Вважає такий правочин таким, що не створює правових наслідків, оскільки є фіктивним та недійсним. Як вже зазначалося 22 жовтня 2015 року між [PERSON], [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори за №1-2864. Відповідно до умов договору дарування від 22.10.2015 року попередні власники [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] у власність 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Право власності дарувальники на зазначену частку квартири отримали внаслідок оформлення спадщини по закону після смерті [PERSON] Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до пункту 6 договору дарування від 22.10.2015 року сторони правочину підтвердили, що правочин не є фіктивним та удаваним, відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Зміст с.ст.234, 235 ЦК України сторонам розяснено. Відповідно до п.8 договору дарування право власності на відчужувану частку квартири у обдаровуваного виникає з моменту її прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідченя. Згідно п.22. договору дарування сторонам відомо, що заборони на частку квартири не має, податкова застава та іпотечні обтяження відсутні. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засідання пояснив, що комунальні послуги за квартиру він не сплачує, оскільки не має доступу до квартири у звязку із чим звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матірю позивача за зустрічним позовом. Зазначила, що [PERSON] з вересня 2015 проживає в зазначеній квартирі і на це була воля його батька. Він не проти дати ключі [PERSON], але той до ньго не звертався. [PERSON] та [PERSON] приховали факт дарування квартири [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є знайомою мати [PERSON] Зустріла [PERSON], він повідомив, що після смерті батька, він проживає в його квартирі один. Під час розмови підійшла бабуся [PERSON] та сказала, що [PERSON] там проживати не буде, бо квартира належить їй. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що бабуся [PERSON] пообіцяла [PERSON] квартиру, якщо той не буде перешкоджати веденню бізнесу, який залишився після смерті його батька [PERSON] Однак в подальшому передумала, та не давала [PERSON] ключі від квартири, де [PERSON] хотів побути на самоті. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійним», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Позивач вважає, що даний договір дарування є недійсним та фіктивним, оскільки був укладений з метою запобігання розподілу спадкового майна, про що позивачем за зустрічним позовом подано позов до Соснівського районного суду міста Черкаси. Справа знаходиться в стадії судового розгляду. Такі обґрунтування позову суд оцінює критично, оскільки на момент вчинення спірного договору дарування судом не встановлено порушення прав позивача [PERSON], оскільки частина квартири, що була подарвана [PERSON] під арештом, забороною не перебувала, договір дарування часток квартири укладений до порушення провадження в справі про розподіл спадкового майна за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] (справа 712/406/16ц). Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначає що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем не надано належних та припустимих доказів фіктивності та недійсності укладеного між відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договору дарування 2/3 частки квартири квартира [ADDRESS], посвідченого 12 жовтня 2015 року, державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-2864, зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог, та відмові у задоволенні в зустрічному позові. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом [PERSON] судовий збір в розмірі 1378,00 грн. Також підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2015 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ФОП було укладено договір про правової допомоги. Згідно п.3.1. ціна договору складає 3000 грн. Здійснення даних витрат підтверджується квитанцією від 04.12.2015 року. Положеннями ст. 1 Закону України від 20.12.2011 №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»(далі - Закон №4191) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. 01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України від 22 травня 2015 року N 704-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», згідно ст. 8 якого з 01 вересня 2015 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 1378 гривень, у зв'язку із чим розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551,20 грн. (40%) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до журналу судового засідання, представник позивача [PERSON] брав участь у восьми судових засіданнях, а також відповідно до договору виконував процесуальні дії поза судовим засіданням (складання позовної заяви, збір доказової бази та письмових матеріалів). Тому, виходячи із встановлених обставин, суд вважає, що сума правової допомоги, яку просить стягнути позивач не перевищує гранично допустимих розмірів. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: partial