Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому, з урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №\~DNI0FT00000250 від 04.09.2006р. станом на 02.04.2015р. у розмірі 43301,70 дол. США. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 20500,00 дол. США зі сплатою відсотків з кінцевим терміном повернення до 04.09.2011р., однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав, а також стверджував про переривання строку позовної давності внаслідок видачі відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» довіреності від 27.05.2014р. на право розпорядження транспортним засобом. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставне збільшення банком тіла кредиту 03.09.2010р., а також відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та дострокового стягнення заборгованості за таким договором за рішенням суду. Крім того, просив застосувати наслідки порушення строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 1. 04.09.2006р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №\~DNI0FT00000250 (далі Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 20500,00 дол. США на купівлю автомобіля, а також 4484,38 дол.США на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення до 04.09.2011р., а відповідач зобовязався повернути кредит і сплатити проценти за користування ними і комісії (а.с.а.с.7-8). Факт отримання вказаних кредитних коштів відповідачем не заперечувався. Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всупереч вищевикладеним положенням відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Кредитним договором. Крім того, у звязку з неналежним виконанням зобовязань за Кредитним договором банком була нарахована пеня. У звязку з цим, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2011р., стягнуто солідарно заборгованість за Кредитним договором з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» у розмірі 183623,\~61 грн., а також солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] на користь на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» у розмірі 200\~грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 21.07.2011р., яка була стягнута рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11, така заборгованість у сумі 183823,\~61 грн. становила еквівалент 23061,26 дол.США та складалась з: заборгованості за кредитом у сумі 21933,24\~дол.США, сальдо у розмірі 130,11\~дол.США, всього відсотків у сумі 6270,57 дол.США, сальдо прострочки у сумі 12413,30 дол.США, пені у сумі 3119,26 дол.США та штрафу у розмірі 1128,02 дол.США. Доказів погашення заборгованості за Кредитним договором, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11, відповідачем суду не надано. Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 02.04.2015р. заборгованість відповідача за Кредитним договором становить 66362,96 дол.США та складається з: заборгованості за кредитом у сумі 13426,15 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 21068,34 дол.США, заборгованості за комісією у розмірі 1435,00 дол.США, пені у розмірі 30433,47 дол.США. Таким чином з урахуванням заборгованості, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11, спірна заборгованість відповідача за Кредитним договором станом на 02.04.2015р. становить 43301,70 дол.США та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 882,74 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 14797,77 дол.США, заборгованості за комісією у розмірі 1435,00\~дол.США, пені у розмірі 26186,19 дол.США. Доказів погашення такої заборгованості відповідачем суду не надано. 2. Суд не бере до уваги посилання відповідача на безпідставне збільшення банком тіла кредиту 03.09.2010р. на 574,05 дол.США з огляду на наступне. Відповідно до п. 2.1.3 Кредитного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується провадити у випадку непред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється у національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, позичальник доручає банку: - одержати з каси банку суму іноземної валюти, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного відповідно до п. 2.2.7 даного договору; - здійснити продаж у касі банку наявної іноземної валюти за курсом її продажу, встановленому на день виконання даного доручення; - отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред'явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Судом встановлено, що 04.09.2006р. між [PERSON] та ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» укладено договір особистого страхування №DNI0LK00018757 (а.с.а.с. 83-84) та договір страхування наземного транспортну № DNI0LK00018756 (а.с.а.с. 85-86). З пояснень позивача (а.с.а.с. 117-119) вбачається, що оскільки відповідачем не було надано банку документів на підтвердження сплати чергових страхових платежів за вказаними договорами страхування за рахунок інших джерел, на підставі п. 2.1.3 Кредитного договору кошти у сумі 574,05дол.США, на яку було збільшено тіло кредиту 03.09.2010р., були направлені банком на оплату таких страхових платежів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с.а.с. 65-68). 3. Суд не бере до уваги твердження відповідача про відсутність у банку права на нарахування процентів та пені після припинення строку дії Кредитного договору з посиланням на дострокове стягнення заборгованості рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11 з огляду на наступне. Дійсно, з рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-4987/11 вбачається, що ним на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України було достроково стягнуто заборгованість за Кредитним договором, оскільки стягнуто було не тільки прострочену заборгованість, але і поточну заборгованість за тілом кредиту у розмірі 130,11\~дол.США. Водночас, згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, п. 4.1 Кредитного договору передбачено, що за невиконання позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом п. 5.1 Кредитного договору даний договір діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту Кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. За таких обставин, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не передбачено. Відтак, суд доходить висновку, що банк правомірно включив до розрахунку заборгованості за Кредитним договором штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочену заборгованість за процентами, прострочену заборгованість по комісії, пені за несвоєчасне здійснення виплат. Аналогічна правова позиція, в тому числі і у випадку попереднього дострокового стягнення судом заборгованості за кредитним договором, викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015р. у справі № 6-12019св15, а також у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. №6-1206цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. 4. Відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами п. 1.1 Кредитного договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами у період з 21 по 28 число кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. №6-1206цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Суд не бере до уваги твердження банку про переривання строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за Кредитним договором внаслідок видачі відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» довіреності від 27.05.2014р. на право розпорядження транспортним засобом MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER], з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З аналізу викладеного вбачається, що дія, з якою ч. 1 ст. 264 ЦК України повязує переривання строку позовної давності, повинна свідчити про добровільне визнання особою свого боргу. Водночас, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.12.2013р. у справі №2/202/11631/13, яке набрало законної сили 30.12.2013р., задоволено позов ПАТ\~КБ\~«Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 49035,99 дол.США звернуто стягнення на предмет застави автомобіль MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Оскільки довіреність від 27.05.2014р. на право розпорядження транспортним засобом була видана відповідачем на виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є обовязковим до виконання, суд доходить висновку, що видача такої довіреності не може свідчити про добровільне визнання відповідачем заборгованості за Кредитним договором, а відтак не перериває строк позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 10.04.2015р., суд доходить висновку про існування визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення платежів, предявлених до стягнення з порушенням строків позовної давності, а саме: щодо стягненні пені за період до 10.04.2014р. та щодо стягнення інших платежів за період до 10.04.2012р. Як вбачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 28.04.2016р. (а.с. 172-174), останнє нарахування за тілом кредиту мало місце у вересні 2011 року, за комісією у серпні 2011 року, з урахуванням чого суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення цих видів платежів у повному обсязі. Водночас, згідно з цим же розрахунком за період з 10.04.2012р. по 02.04.2015р. у відповідача виникла заборгованість зі сплати процентів у розмірі 11955,72 дол.США, а також за період з 10.04.2014р. по 02.04.2015р. відповідачу нараховано пеню у розмірі 12486,66 дол.США. 04.06.2014р. на рахунок відповідача надійшли кошти у розмірі 5759,80 дол.США від реалізації автомобіля MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER], проте як вбачається з зазначеного розрахунку такі кошти були спрямовані на погашення пені за попередні періоди, а відтак не впливають на розмір заборгованості за пенею за період з 10.04.2014р. по 02.04.2015р. Відповідач всупереч положенням статті 60 ЦПК України не надав суду достатніх доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості за процентами та пенею. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2014р. № 6-145цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Крім того, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в доларах США. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. № 3-29гс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню за період з 10.04.2014р. по 02.04.2015р. у гривневому еквіваленті, що за офіційним курсом НБУ на день прийняття рішення становить 311468,76 грн. (12486,66 дол.США * 24,944120). Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial