Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про їх виселення з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та стягнення судових витрат по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з кредитним договором № МKН0GA00000286 від 16.04.2008 року, ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 20000,30 доларів США з кінцевим терміном повернення 14.04.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.04.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку належну йому квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та, яка належить відповідачу на праві приватної власності. 29.01.2013 року Мукачівським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В подальшому позивачем направлено письмову вимогу [PERSON] про добровільне звільнення вищезазначеного житлового приміщення всіма мешканцями, однак таке залишено без виконання. Аналогічну вимогу також було направлено іншим відповідачам. У зв'язку з цим, на підставі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» просить суд виселити відповідачів з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача Гриниха Т.Ю. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, при цьому вказала на відсутність правових підстав для виселення відповідачів з квартири. Відповідачі [PERSON], діти [PERSON], [PERSON] в інтересах яких діє законний представник [PERSON], в судове засідання не з'явилися, представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що батьки [PERSON] погоджуються на те, щоб їхня дочка разом з дітьми проживала належній їм квартирі, проте батько дітей [PERSON] не дає згоду на зміну місця проживання дітей, у зв'язку з чим відповідач [PERSON] з дітьми не мають можливості виселитися зі спірної квартири. Представник третьої особи орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору № MKН0GA00000286 від 16.04.2008 року, ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 20000,30 доларів США з кінцевим терміном повернення 14.04.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.04.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку належну йому квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та, яка належать відповідачу на праві приватної власності. 3гідно з ч. 1 ст. 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Скориставшись наданим законом правом, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.01.2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKН0GA00000286 від 16.04.2008 року в розмірі 282660,96 грн. звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 09.09.2015 року в справі № 6-455цс15). При цьому в будь-якому випадку судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» було надіслало відповідачам письмові повідомлення № 30.1.0.0/2-284 від 06.03.2014 року та № 30.1.0.0/2-284 від 18.05.2015 року про добровільне звільнення квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених вище норм особам, які виселяються із жилого приміщення - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як вже було згадано, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.01.2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKН0GA00000286 від 16.04.2008 року звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. В той же час судом також встановлено, що предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28.10.2004 року, що однозначно свідчить про те, що квартира придбана не за рахунок коштів, наданих в кредит. Крім того, судом також встановлено, що в квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх діти [PERSON] і [PERSON] Таким чином судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд приходить до висновків про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з квартири без надання їм іншого постійного житла. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), від 07.10.2015 року (справа № 6-1468цс15), від 30.09.2015 року (справа № 6-1892цс15), від 11.11.2015 року (справа № 6-1630цс15), від 01.07.2015 року (справа № 6-875цс15). Спростовуючи як твердження представника позивача про обґрунтованість позову, так і позицію представника [PERSON] про визнання позову суд також враховує наступне. Як передбачено ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Поряд з тим, також зазначено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім того ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Обгрунтовуючи свою позицію про визнання позову, представник відповідача суду пояснила, що [PERSON] не заперечує проти свого виселення з квартири з дітьми, проте батько дітей [PERSON] не дає згоду на зміну місця проживання дітей, у зв'язку з чим вони не мають можливості виселитися зі спірної квартири. Крім того, на підтвердження наявності іншого постійного житла для [PERSON] та дітей представила суду правовстановлюючі документи на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS], власниками якої є в рівних частках батьки відповідача [PERSON] До того ж подала нотаріально посвідчену заяву матері відповідача [PERSON] - [PERSON] від 30.01.2016 року, відповідно до якої така надає згоду на право проживання та реєстрацію дітей разом з матір'ю в квартирі. Поряд з тим, у випадку відсутності згоди батьків, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом і не є предметом розгляду цієї справи. До того ж суду представлено згоду на реєстрацію тільки одного співвласника квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Більше того, співвласники квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] не приймали участі в розгляді цієї справи, клопотань про залучення таких до участі в розгляді справи сторонами не подавалося, що однозначно позбавляє суд вирішити питання постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, та зазначити таке в рішенні суду, як це вимагає ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР. Таким чином [PERSON] не позбавлена можливості, у випадку власного бажання, вирішення питання щодо зміни місця свого проживання з дітьми у встановленому законом порядку. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації представників сторін своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони відсутні. До того ж відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). З прохальної частини позовної заяви слідує, що позивач просить виключно виселити відповідачів із спірної квартири без вказівки на інше постійне жиле приміщення. При цьому судом вичерпано всі процесуальні можливості щодо встановлення іншого постійного жилого приміщення для відповідачів як на це звертає увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02.12.2015 року, а самостійно відшуковувати та встановлювати інше постійне жиле приміщення до повноважень суду не входить. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з квартири без надання їм іншого постійного житла у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed