Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.01.2013 року в розмірі 11979,37 грн. та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15.01.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами [PERSON]» складає між ним та банком договір кредиту. Свої зобовязання за договором банк виконав повністю, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Посилаючись на те, що відповідач, всупереч норм закону та умов договору зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 31.10.2015 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 11979,37 грн., яку просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала із наведених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що нарахована відповідачу сума боргу є необґрунтованою. На цей час відповідачем сплачено 2300,00 грн. заборгованості, що повністю покриває суму отриманого ним кредиту і нарахованих відсотків, а тому більше нічого він банку не винен. Крім того, вважає, що між відповідачем та банком не існує жодного договору кредиту, оскільки такий договір мав бути укладеним у письмовій формі. В той же час єдина тільки заява [PERSON] не свідчить про те, що він ознайомлений з усіма умовами, про які банк зазначає в позові. Таким чином вважає договір нікчемним. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається із заяви відповідача, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та [PERSON]. При цьому судом встановлено, що у заяві [PERSON] вказано, що він ознайомився, згідний і отримав Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку. Свою згоду [PERSON] висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав. Аналогічно [PERSON] висловив свою згоду, що підписана ним заява разом з пам?яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Додатково представник відповідача в судовому засіданні визнав, що відповідач підписав таку заяву та в подальшому отримував кредитні кошти. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] від 15.01.2013 року разом з Довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами [PERSON], становлять собою кредитний договір. При цьому висновок про те, що така заява разом з Умовами та Правилами становить один договір викладено в декількох Постановах Верховного Суду України, зокрема від 24.09.2014 року (справа № 6-144цс14). Вказане також узгоджується з висновками, що зробив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22.03.2017 року, відповідно до якої цю справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, за змістом п. 2.1.1.2.1 Умов, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у памятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Пунктом 2.1.1.2.3 Умов встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов, підписанням цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого банком. [PERSON] нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно з п. 2.1.1.5.6. Умов, позичальник зобовязується у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Власник карти повинен слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п. 2.1.1.5.7 Умов. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту. Взятих на себе зобовязань за кредитним договором № б/н від 15.01.2013 року відповідач не виконав, у звязку з чим станом 31.10.2015 року виникла заборгованість в розмірі 11979,36 грн., що складається з наступного: 1312,00 грн. - заборгованість за кредитом; 7020,73 грн. - заборгованість за відсотками; 2600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 545,64 грн. - штраф (процентна складова). Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом на 31.10.2015 року. Вказані розрахунки складені відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. Одночасно суд враховує те, що жодних доказів на спростування правильності, проведенного банком розрахунку заборгованості, сторона відповідача суду не представила. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Одночасно судом також встановлено, що відповідачем на погашення кредиту банку сплачено 1800,00 грн. та 500,00 грн., що стверджується відповідними квитанціями від 15.02.2016 року та 22.02.2016 року. Разом з тим, суд враховує, що силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом розгляду цієї справи є заборгованість за кредитом, що виникла станом на 31.10.2015 року, а погашення заборгованості відбулося на початку 2016 року. При цьому, з поданого банком розрахунку заборгованості станом на 29.02.2016 року, оплачені відповідачем суми враховані при розрахунку, проте заборгованість відповідно до якого вже є відмінною від заборгованості в розрахунку станом на 31.10.2015 року. Таким чином, оскільки банком продовжується нараховуватися заборгованість за кредитним договором і така збільшується, суд, при вирішенні цього спору, не враховує сплачені відповідачем суми. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що заява [PERSON] разом з пам?яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, доказів на спростування документально нарахованого позивачем розміру заборгованості не представлено, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.01.2013 року слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 11979,37 грн. боргу за кредитним договором. Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved