Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі банк або позивач) 16 жовтня 2013 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно умов укладеного договору № LGXRRX 17520095 від 14 липня 2007 року [PERSON] як позичальник отримала кредит в сумі 3 240 грн. 00 коп. строком на 12 місяців. Згідно укладеного договору відсотки за користуванням кредитом передбачені в розмірі 12,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачувала відсотки за користування коштами в наслідок чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 39 329 грн. 29 коп. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і станом на 18 вересня 2013 року складає в сумі 2 997 грн. 29 коп., а саме: заборгованість за кредитом 2 997 грн. 45 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками - 17 439 грн. 28 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 793 грн.02 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань; а також штрафи відповідно до п. 5.3 умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. - штраф (фіксована частина) та - 1 849 грн. 01 коп. - штраф (процентна складова). В судове засідання представник позивача не з'явився, в заяві до суду позовні вимоги підтримав повністю, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] тричі в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомила, заяв та клопотань до суду від неї не надійшло. Суд вважає, що відповідач буда належним чином повідомленою про дату розгляду справи в суді, згідно відмітки пошти на конверті про особисте отримання поштової кореспонденції та з відміткою пошти про закінчення строку зберігання . За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 267, 267, 509, 526, 530, 546, 610-612, 614, 615, 617, 625, 651, 1054, 1055 ЦК України. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У разі порушення виконання зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або договором, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що згідно умов укладеного договору кредиту № LGXRRX 17520095 від 14 липня 2007 року [PERSON] як позичальник отримала кредит в сумі 3 240 грн. 00 коп. строком на 12 місяців. Згідно укладеного договору відсотки за користуванням кредитом передбачені в розмірі 12,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачувала відсотки за користування коштами в наслідок чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 39 329 грн. 29 коп. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і станом на 18 вересня 2013 року складає в сумі 2 997 грн. 29 коп., а саме: заборгованість за кредитом 2 997 грн. 45 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками - 17 439 грн. 28 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 793 грн.02 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань; а також штрафи відповідно до п.5.3умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. - штраф (фіксована частина) та - 1 849 грн. 01 коп. - штраф (процентна складова). Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Суд враховує, що це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Судом встановлено, що згідно п. 5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам (розстрочка), які діяли на час укладення спірного кредитного договору і погоджено з позичальником, про що свідчить її підпис на заяві, термін позовної давності за вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором встановлено сторонами тривалістю 5 років. Суд приймає до уваги, що відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Суд також приймає до уваги, що Позивачем протягом п'ятирічного строку не було вжито заходів для повернення кредиту, про що свідчить відсутність письмових претензій про сплату заборгованості за кредитом. Відповідач до суду не з'явилась, письмових заяв чи клопотань про застосування строку позовної давності до суду від неї не надійшло. Звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором від 14 липня 2007 року тільки 16 жовтня 2013 року (вхідний 16 жовтня 2013 року) свідчить про сплив строку позовної давності для звернення до суду, враховуючи, що відповідач дійсно ухилялася від взятих на себе зобов'язань по сплаті заборгованості по кредиту. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу за договором кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь банку в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на відповідача в частині задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved