Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Перечинська КС «Тур`я» звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що 01.07.2008 року між позивачем та [PERSON] , поручителем [PERSON] було укладено договір кредиту-поруки №191/3, за яким відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 30000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості (зі сплатою 45% річних за користування кредитом), терміном на 36 місяців з 01.07.2008 року по 01.07.2011 року. Станом на 22.02.2020 року за договором існує заборгованість у розмірі 55424,13: по тілу кредиту 28462,90 грн. та по відсотках за користування кредитом у розмірі 26961,23 грн. Письмові вимоги погасити заборгованість за кредитом позичальник та поручитель не виконали. Відповідачі ознайомлені з умовами договору кредиту поруки, в яких, зокрема, строк позовної давності встановлений тривалістю в десять років, указані Умови підтверджені підписами відповідачів на кожному аркуші вищевказаного договору кредиту-поруки і кожний з відповідачів отримав примірник вказаного договору. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованості в сумі 55424,13 грн. Ухвалою Виноградівського районного суду від 17.06.2020 року провадження у даній справі про стягнення боргу в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак ним подано через канцелярію суду заяву від 17.06.2020 року про розгляд справи без її участі, в заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином шляхом надіслання повісток рекомендованими поштовими відправленнями. Поважність причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 280-282 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши подані на їх підтвердження докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 01 липня 2008 року між КС «Тур`я» та позичальником [PERSON] , поручителем [PERSON] укладений договір кредиту-поруки № 191/3, згідно з умовами якого спілка зобов`язалася надати позичальникові грошові кошти у кредит у сумі 30000,00 грн. на умовах строковості, звітності, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом, визначені договором. Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору кредит надається терміном на 36 місяці, із 01 липня 2008 року по 01 липня 2011 року, за користування яким сплачуються відсотки з розрахунку 45 % річних. Згідно з пунктом 8.1 договору кредиту-поруки від 01 липня 2008 року №191/3 сторони домовилися про встановлення десятирічного строку позовної давності. Позичальник [PERSON] не сплачував своєчасно позичальнику грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами згідно з умовами договору, що має відображення у карточці платежів по гривневому кредиту. У таблиці розрахунку кредиту передбачено, що щомісячний платіж, який необхідно вносити до 01 числа кожного місяця, складає 1532,12 грн. Станом на 22.02.2020 року за договором існує заборгованість у розмірі 55424,13: по тілу кредиту 28462,90 грн. та по відсотках за користування кредитом у розмірі 26961,23 грн. Отож, у порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Відповідачем [PERSON] 12.05.2020 року подано до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності. Мотивує її тим, що відповідно до таблиці розрахунку він повинен був сплачувати по кредиту до першого числа кожного місяця рівну суму у розмірі 1532,12 грн. Згідно карточки платежів по гривневому кредиту доданої до позову чітко видно, що останнім своєчасним місячним платежем по кредиту є платіж від 28.11.2008 року. Враховуючи зазначене, початок строку позовної давності є наступний термін сплати місячного платежу, тобто 01.01.2009 року. Саме з цього часу позивач мав право звернутися до суду і вимагати сплату простроченої заборгованості і дострокового повернення решти суми кредиту. Оскільки позов у даній справі подано лише у лютому 2020 року, через більше як 11 років від заявленого позивачем часу порушення його майнового права, відповідач [PERSON] просить суд застосувати у даній справі позовну давність, строк якої сплив, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги встановлено, що позивач заявив вимоги в межах строку позовної давності виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з пунктом 8.1 Договору кредиту-поруки №191/3 від 01.07.2008 року сторони домовилися про встановлення десятирічного строку позовної давності. Останній платіж позичальником [PERSON] здійснено 04.03.2011 року у розмірі 500,00 грн., а з позовом до суду КС «Тур`я» звернулася відповідно до штампу суду 12.03.2020 року, тобто у межах погодженого сторонами 10-ти річного строку позовної давності. Таким чином, як вбачається із зазначеного договору кредиту-поруки відповідач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного [PERSON] не надав. Будь-яких зауважень щодо договору не висловлювалося. Факт підписання договору та отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується. Згідно зі статтями 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Приписами ч.2 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги за позовом слід задовольнити повністю, сума заборгованості за договором підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача у повному обсязі. Позивач звільнений від сплати судового збору, що належить сплатити за даним позовом в розмірі 2102,00 гривень, які згідно ст.141 ч.2 п.1 ЦПК України присуджуються зі сторони, не на користь якої ухвалено рішення.

Outcome: approved