Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач 03 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2013 року йому встановлені систематичні дні побачень з малолітнім сином [PERSON], [INFO], у другу та четверту суботу та неділю місяця з 17.00 год., за його місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Вказаним рішенням було зобов'язано [PERSON] не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з сином. Оскільки відповідачка добровільно не виконує рішення суду, позивач спрямував виконавчий лист до Ленінського ВДВС для примусового виконання. Незважаючи на заходи примусового виконання рішення суду відповідачка ухиляється від виконання рішення суду та чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Коли позивач у встановлений рішенням суду час приходить за місцем проживання відповідачки, щоб побачитись з сином, йому повідомляють, що сина відвезли в село. Взагалі відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з сином на протязі тривалого часу, починаючи з прийняття рішення Органом опіки та піклування про встановлення днів побачень. Відповідачка завдає позивачу моральну шкоду, яка полягає в тому, що він страждає, переживає, оскільки не може спілкуватися з сином, відчуває пригніченість, що впливає на його стан здоров'я та працездатність, на самопочуття. Просив стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду в розмірі 6090,00 грн., завдану в результаті невиконання рішення суду про встановлення днів побачень з дитиною. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, письмових заяв від неї не надходило. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засо бами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про встановлення днів побачень з дитиною задоволені та встановлено [PERSON] систематичні дні побачень з його малолітнім сином [PERSON] [INFO], у другу та четверту суботу та неділю місяця з 17.00 год. п'ятниці до 15.00 год. неділі місяця, за місцем проживання [PERSON]: [ADDRESS]; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] [INFO] та стягнуті судові витрати. Рішення набрало чинності (а.с.7-9). 28 листопада 2013 року виконавчий лист було вручено позивачу (а.с.10). Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 25.12.2013 року закінчено виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/205/1979/13, виданого 28.11.2013 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, та боржник [PERSON] на прийомі у державного виконавця в приміщення Ленінського ВДВС зобов'язана була не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] [INFO], про що складено відповідний акт (а.с.11). Натомість позивач зазначає, що відповідач своїми неправомірними діями, а саме, не виконанням рішення суду чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, чим завдає позивачу моральну шкоду, яка полягає в тому, що він страждає, переживає, оскільки не може спілкуватися з сином, відчуває пригніченість, що впливає на його стан здоров'я та працездатність, на самопочуття. Проте, з вказаними висновками суд не погоджується та вважає їх неспроможними з нижченаведених підстав. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.141,153 ,157 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї, и близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язаня з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою й протиправним діянням заподіювача та вини останнього в його заподіянні. Однак, позивач [PERSON] суду не представив жодних доказів, в яких би зазначив, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Посилання позивача на те, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду та чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв'язку з чим завдає позивачу моральних страждань, нічим не підтверджено. Наведені позивачем підстави та обґрунтування заподіяння та відшкодування заподіяної моральної шкоди не свідчать про її доведеність та наявність підстав для задоволення позову. Аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду письмових доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, доводи позивача необґрунтовані у зв'язку з їх недоведеністю, у зв'язку з чим вважає, вимоги позивача не законними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed