Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач 10 лютого 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаною позовною заявою, в якій згідно уточнень зазначив, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNZ0GA00000048, згідно умов якого позивач надав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 54030,00 грн., строком до 09.12.2010 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 08.12.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Пролетарська, 35. Разом з тим, відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. У звязку з чим просив виселити [PERSON], [PERSON]з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Пролетарська, 35; стягнути судові витрати. Позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнає неявку відповідачів неповажною, тому вважає за можливе розглянути справу без їх участі за наявними у матеріалах справи доказами. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріалами справи встановлено, що 08 грудня 2006 року між «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]було укладено кредитний договір № DNZ0GA00000048, згідно умов якого позивач надав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 54030,00 грн., строком до 09.12.2010 року, а відповідач зобовязався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.5-6). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання \~придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на \~зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 08 грудня 2006 року між «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 4941. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Пролетарська, буд. 35 (а.с.7-8). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення задоволено частково. Звернуто стягнення на 54/100 частин домоволодіння загальною площею 83,70 кв.м., житловою площею 65,00 кв.м., який розташований за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Пролетарська, будинок № 35, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNZ0GA00000048 від 08 грудня 2006 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання кадастрового номеру земельної ділянки загальною площею 472 кв.м., розташованої за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Пролетарська, будинок № 35, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (а.с.9-10). Згідно із ч.1,2 ст. 39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Встановлено, що передана в іпотеку 54/100 частин домоволодіння загальною площею 83,70 кв.м., житловою площею 65,00 кв.м., який розташований за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Пролетарська, будинок № 35, належить [PERSON]на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 14 липня 1993 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-3719 та вказане житло було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України у постанові від 18.02.2015року (у справі № 6-39 цс15) за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Крім того, згідно уточнених позовних вимог позивач просить виселити відповідачів з всього житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Пролетарська, 35, при цьому не зазначає та не надає доказів, кому належить на праві власності інша частина житлового будинку та хто в ній проживає, оскільки звернуто стягнення тільки на 54/100 частин домоволодіння. Враховуюче вищевикладене, та ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги немайнового характеру оплачені позивачами, судом залишено без задоволення, позивачі не звільнені від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed