Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

подано позов [PERSON] до [PERSON], в якому позивач з урахуванням уточнень просить визначити порядок користування будинком за адресою: вул. Шевська, 31 у м. Новомосковську наступним чином: виділити позивачу у користування кімнату 1-6 площею 7,1 кв.м.; виділити відповідачу у користування кімнати 1-5 площею 17,5 кв.м. та кімнату 1-4 площею 8,8 кв.м.; коридор 1-1 та 1-2, кухню 1-3, та всі господарські споруди, що розміщені у дворі спірного будинку, залишити у спільному користуванні сторін; визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: вул. Шевська, 31 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, відповідно до варіантів вказаних у експертному дослідженні. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 12 лютого 2011 року по 24 лютого 2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. За час перебування у шлюбі позивач з відповідачем придбали будинок за адресою: вул. Шевська 31, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, який розташовано на земельній ділянці держфонду, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 грудня 2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 4680. Відповідно до вказаного договору, будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності. [PERSON] належить 2/3 частини будинку, [PERSON] належить 1/3 частина будинку. Станом на час звернення з позовом у сторін склалися неприязні стосунки, і хоча будинок є спільною власністю, відповідач користується ним на свій розсуд, вселив в будинок своїх батьків і таким чином створив умови, які не дають позивачу можливість користуватися власністю. Через невизначеність порядку користуватися зазначеним будинком позивач не має можливості користуватися своєю частиною спірного будинку та земельною ділянкою, на якій він розташований. Вказує, що з початку сторони домовилися про порядок користування спірним будинком і визначили кімнату, якою буде користуватись позивач. Ця домовленість не була закріплена письмово і користуючись цим, згодом, відповідач порушив домовленість і почав користуватися всіма приміщеннями будинку, без дозволу позивача почав робити у них ремонт, вселив у будинок своїх батьків та на підґрунті неприязних стосунків з позивачем створив такі умови, що позивач на даний момент не може користуватися своїм майном, оскільки конкретне приміщення, яким позивач може користуватися не визначене. Вказує, що оскільки добровільно відповідач укладати договір про порядок користування спірним будинком не бажає, позивач змушена звертатися до суду із позовом про визначення такого порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вказуючи, що визначення порядку користування будинком передбачене нормами житлового кодексу для житлових приміщень, що не знаходяться у власності громадян та встановлення такого порядку користування судом фактично позбавить відповідача права користування частиною будинку, що суперечить принципу непорушності права власності, яке в себе включає також і право користування. Зазначила, що позивачем не надано доказів наявності конфлікту між сторонами з приводу порядку користування, що є правовою підставою для визначення порядку користування. Вказала на те, що позивач користується фактично кімнатою 1-6 площею 7,1 кв.м. в будинку і відповідач не заперечує таке право. Зазначає, що відповідач звертався до суду з позовом про поділ майна в натурі між сторонами, про припинення права на частку позивача, однак в позові відмовлено з підстав неможливості поділу та заперечень позивача в отриманні компенсації за частку в праві спільної часткової власності. Зазначає, що є неможливим визначити порядок користування земельною ділянкою оскільки не можна визначити право власності на неї. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу суд доходить наступного. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок загальною площею 60,5 кв.м, житловою 33,4 кв.м, з надвірними будівлями і спорудами, розташований по вул. Шевській, 31 в м. Новомосковську Дніпропетровської області на земельній ділянці держфонду розміром 549,00 кв.м, кадастровий номер: 1211900000-04-014-0117. Позивачу належить 2/3 частини в праві власності, відповідачу 1/3. Загальна площа будинку складає 60,5 кв.м., житлова 33,4 кв.м. /а.с.7, 8, 9/. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У справі, що розглядається, спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обовязковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6- 1500цс15 від 17 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Так, з наданого суду технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок /а.с.10-12/ вбачається, що житловий будинок в цілому складається з: житлового будинку - літ. А, прибудови - літ. а, ганку, літньої кухні - літ. Б, погрібу під частиною будівлі - літ. пг, ганку, убиральні - літ. В, колодязю - літ. К, трубопроводу, колодязю інженерних мереж - літ. Я, огорожі - № 1, воріт - № 3, хвіртки - № 4, доріжок та площадок садових ІІ. Житловий будинок літ. А. загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м. складається з коридору 1-1, коридору 1-2, кухні 1-3, кімнати 1-4 житловою площею 8,8 кв.м., кімнати 1-5 житловою площею 17,5 кв.м., кімнати 1-6 житловою площею 7,1 кв.м. Як встановлено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року у справі № 183/2942/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, між співвласниками житлового будинку існує конфлікт, внаслідок чого спільне володіння і користування майном є неможливим. Також, з дослідженого судом в судовому засіданні висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведеної під час розгляду цивільної справи № 183/2942/14 встановлено неможливість поділу домоволодіння в натурі відповідно до часток кожного із співвласників. Позивач маючи у спільній частковій власності 1/3 частку просить виділити їй в користування кімнату площею 7,1 кв.м., що є меншим, ніж 1/3 частина та виділити в користування відповідача дві кімнати загальною житловою площею 26,3 кв.м., що є більшим, ніж 2/3 частки. За технічним паспортом на будинок, кімната 1-6 не є прохідною, має окремий вхід, ізольована від інших житлових кімнат. За таких обставин, враховуючи факт неможливості добровільного встановлення порядку користування, суд приходить до висновку, що вказаний позивачем варіант порядку користування найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, має незначні відхилення від визначеної договором ідеальної частки у праві власності, позивач, частка якої зменшується порівняно з ідеальною під час встановлення порядку користування не заперечує проти такого відхилення, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Водночас, враховуючи повернення матеріалів справи без виконання експертизи, призначеної судом для встановлення варіантів порядку користування земельною ділянкою, з огляду на зміст заявлених позовних вимог та ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами у справі не знайшов підтвердження факт можливості встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, належний сторонам на праві спільної часткової власності, а отже в задоволенні позову в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою належить відмовити. Враховуючи підтвердження матеріалами справи сплати позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 551,20 грн., витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial