Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач 04.06.2014 року звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов обґрунтовано тим, що на весні 2011 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір поставки, згідно якого зазначені особи мали співпрацювати, а саме ФОП [PERSON] мав постачати товар ФОП [PERSON] для їх подальшої реалізації, за що останній мав сплачувати кошти за привезений товар за цінами вказаними у накладній. Відповідно до накладних від 15.06.2011 року №7, від 30.09.2011 року №22, від 22.10.2011 року №19, від 26.08.2011 року №25, від 23.08.2011 року №23, від 08.09.2011 року №9 ФОП [PERSON] поставив, а ФОП [PERSON] отримав товар на суму 3715,20 грн. 19.03.2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги №19/03-14, згідно до умов якого ФОП [PERSON] передає, а позивач - [PERSON] приймає всі права вимоги на умовах , які існували на момент укладення договору, за усним договором поставки. Оскільки впродовж майже трьох років ФОП [PERSON] не здійснив розрахунку за отриманий товар та не повернув його ФОП [PERSON], правонаступник 24.04.2013 року надіслав на адресу ФОП [PERSON] письмову претензію з вимогою сплатити заборгованість у сумі 3715,20 грн. протягом семи діб. Проте, зазначена заборгованість погашена не була. Станом на день звернення позивача до суду, заборгованість ФОП [PERSON] вже становила 4050,27 грн. Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням ФОП [PERSON] взятих на себе зобов'язань, змусило позивача звернутися до суду за захистом його порушеного права. Окрім того, позивачка просила стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь 200 грн. заборгованості. У судовому засіданні 14.08.2014 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, однак не змогла надати суду зрозумілих пояснень, які саме обставини передували її зверненню до суду та яким чином порушено її права відповідачами. У судовому засіданні 14.08.2014 року відповідач ФОП [PERSON] заперечував щодо задоволення позову зазначаючи на його необґрунтованості та безпідставності. Серед іншого ФОП [PERSON] зазначено, що жодних договорів між ним та ФОП [PERSON] на весні 2011 року не укладалось, а саме звернення позивача до суду є зловживанням своїми правами та тиском на нього. У судовому засіданні 14.08.2014 року відповідач [PERSON] не заперечував щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення позивача до суду з позовом було невиконання відповідачем умов договору від 2011 року про поставку товару. Відповідно до п.1) ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. В процесі розгляду справи встановлено, що відповідач ФОП [PERSON] заперечує про факт укладення спірного договору між ним та ФОП [PERSON] на весні 2011 року. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Впродовж розгляду судом справи, сторонами не надано суду договору поставки товару, який зі слів позивача укладався між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] на весні 2011 року. Таким чином, будь-яких належних доказів щодо укладення спірного договору про поставку товару сторонами суду не надано. Також, позивачем не надано суду жодних пояснень та допустимих доказів щодо існування боргу у сумі 200 грн. між нею та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed