Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач 03.09.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 28 615,90грн. за кредитним договором №ODXRFB10280279 від 11.01.2007 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №ODXRFB10280279 від 11.01.2007 року, відповідач отримала кредиту розмірі 1575 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Погашення заборгованості має здійснюватися щомісяця. Банк свої зобов'язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього станом на 23.06.2015 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 47859,85 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 21082,80 грн., яка була задоволена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2012 року. Отже, на разі заборгованість становить 28615,90 грн. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи, справа надійшла до провадження судді Чернявської Л.М. та ухвалою суду від 16.09.2015 року провадження у справі відкрито. В результаті розгляду позовних вимог рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь банку суму боргу за договором №ODXRFB10280279 від 11.01.2007 року в розмірі 28 615,90 грн. та судовий збір у розмірі 1218 грн. [PERSON] не погоджуючись з рішенням суду подала заяву про перегляд заочного рішення, посилаючись на поважність її неявки в судове засідання, вказуючи про сплив строку позовної давності. В результаті розгляду заяви ухвалою суду від 26.08.2016 року заява [PERSON] про перегляд заочного рішення суду була залишена без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду та ухвалою суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.10.2016 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2015 року було скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], закрито. В інших позовних вимогах відмовлено. Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.10.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав касаційну скаргу. За результатами розгляду касаційної скарги позивача Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 18.10.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 17.10.2016 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18.10.2017 року наголосив, що під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно перевірити розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, та визначитися чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, встановити фактичні обставини справи, визначитися з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою суду від 06.12.2017 року справа прийнята до провадження. Ухвалою суду від 29.01.2018 року було перейдено до підготовчого провадження. До суду 14.02.2018 року надійшов відзив [PERSON], згідно якого просила відмовити у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на сплив позовної давності. Вказує, що строк дії кредитного договору закінчився 11.07.2007 року, в той час як позивач звернувся до суду більше ніж через п'ять років. Відповідач зазначає, що вона не підписувала Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», проте суди цього не врахували. 14.02.2018 року [PERSON] окремо подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв'язку з поданням заяви про відставку та на підставі Розпорядження №18 від 18.04.2018 року керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, дана справа надійшла до провадження судді Бондар В.Я. Ухвалою суду від 11.05.2018 року справа прийнята у провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У зв'язку з великим навантаженням та необхідністю повного та всебічного дослідження обставин по справі, строк розгляду було продовжено 31.08.2018 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 січня 20017 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ODXRFB10280279, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 1575 грн. зі сплатою 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором у неї станом на 23.06.2015 року винила заборгованість у сумі 47 859,85 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 1 306,88 грн.; - заборгованість за відсотками - 14 023,32 грн.; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 236,25 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 32 293,40 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/9693/12 від 25.07.2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №ODXRFB10280279 від 11.01.2007 року в розмірі 22 636, 94 грн., в тому числі: 1306,88 грн. - заборгованість за кредитом; 18218,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 236,25 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11321,07 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1054,14 грн. - штраф (процентна складова). Тобто позивач просить стягнути заборгованість як різницю між нарахованою ним станом на 23.06.2015 року та стягнутої суми боргу згідно рішення суду. З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, такого само роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Жодних доказів сплати коштів за кредитним договором сторони не надали. Суд критично відноситися до наданого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки позивач невірно вказує суму, яка була стягнена рішення суду від 25.07.2012 року, в розрахунок заборгованості входить заборгованість за кредитом та за комісією, що вже стягувалося за рішенням суду, нараховані проценти, пеня та штраф збільшені у зв'язку зі збільшенням строків обрахування заборгованості. Як зазначалося раніше за рішенням суду від 25.07.2012 року було стягнено з [PERSON] заборгованість у розмірі 22 636,94 грн., проте ПАТ КБ «ПриватБанк» у своєму розрахунку вказує, що рішенням було стягнено заборгованість у сумі 21 082,80 грн., що є помилкою позивача. Проте, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, комісією, заявлені обґрунтовано, так як це передбачено укладеним договором та діючим законодавством. Системний аналіз норм ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником належним чином, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не припиняє зобов'язання в цілому і не позбавляє кредитора права на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За умовами договору відповідач зобов'язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 11.07.2007 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами). Між тим, до таких вимог банку як про стягнення пені та штрафів за чинним законодавством передбачено спеціальну позовну давність в один рік. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Вимоги про стягнення з відповідача нарахованих банком пені та штрафу за весь час прострочення є необґрунтованими. Крім того, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені і штрафу не можуть бути задоволеними, а інша частина заявлених вимог є обґрунтованою. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За правилами частини другої та третьої статті 264ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Первинний позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором до Приморського районного суду м. Одеси позивач подав 24.04.2012 року. 25.07.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, суд вбачає, що пред'явленням банком позову до відповідача, строк позовної давності перервався. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову (тобто з 25.04.2012 року). Зазначене відповідає позиції ВСУ, викладеній у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 643/2362/14-ц. Отже, незважаючи на обґрунтованість частини вимог банку, позивач звернувся з ними до суду пропустивши загальний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №ODXRFB10280279 від 11.01.2007 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed