Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

Підприємство релігійної організації «Підсобне господарство Свято-Успенської Киево-Печерської Лаври» (надалі - ПРО СУКПЛ) звернулось з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, який обґрунтовувало тим, що 01.09.2009 р. між ПРО СУКПЛ та [PERSON] був укладений договір на виконання робіт та послуг № 1/08-2009 (надалі - Договір від 01.09.2009 р.), згідно якого відповідач зобов'язувався виконати визначені у Договорі від 01.09.2009 р. роботи по послуги та здати результат роботи Замовнику, а останній зобов'язувався прийняти результат робіт та оплатити виконані роботи. Вважають, що укладений сторонами Договір від 01.09.2009 р. фактично є договором будівельного підряду, а тому для проведення будівельних робіт відповідач повинен був мати ліцензію на право проведення будівельних робот, але він такої ліцензії не мав, крім того сторони не погодили проектно-кошторисну документацію, а тому просили визнати Договір від 01.09.2009 р. недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю і просив його задовольнити. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що він, як фізична особа, уклав з позивачем Договір від 01.09.2009 р. Протягом серпня 2009 р. - вересня 2010 р. на замовлення позивача виконав ряд робіт, що підтверджується актами виконаних робіт, але позивач відмовився їх оплатити, а тому він звернувся до суду, який позов задовольнив частково та стягнув з позивача грошові кошти. Вважає, що на ті роботи, що він виконав, йому не потрібна ліцензія, т.я. воно не є капітальним будівництво. Крім того, посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду, та просив застосувати як додаткову підставу для відмови у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 01.09.2009 р. між [PERSON] та підприємством релігійної організації «Підсобне господарство Свято-Успенської Киево-Печерської Лаври» був укладений Договір на виконання робіт та послуг № 1/08-2009, відповідно до якого відповідач зобов'язувався виконати у відповідності із завданням ПРО СУКПЛ вказані в договорі роботи та послуги і здати результат роботи ПРО СУКПЛ, а остання зобов'язувалось прийняти результат робіт і послуг та провести їх оплату. Протягом серпня 2009 р. - вересня 2010 р. відповідач на замовлення позивача провів роботи, що підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт № 1 від 10.12.2009 р., № 2 від 01.03.2010 р., № 3 від 31.05.2010 р., № 4 від 30.07.2010 р., № 5 від 25.08.2010 р. та № 6 від 15.09.2010 р., відповідно до яких сторони претензій не мають, роботи виконані якісно та вчасно. Оплата за проведені роботи відповідачу проведена не була, а тому він звернувся з позовом до ПРО СУКПЛ, та Бориспільського міськрайонного суду Київської області рішенням від 14.10.2013 р. позов задовольнив частково, стягнувши на його користь грошові кошти за виконані роботи. Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою для визнання недійсним Договору від 01.09.2009 р. позивач визначає те, що між сторонами фактично був укладений договір будівельного підряду, у відповідача відсутня ліцензія на проведення будівельних робіт, як це передбачено ч. 3 ст. 91 та ч. 3 ст. 837 ЦК України, та непогодження сторонами проектно-кошторисної документації, що є істотною умовою договору будівельного підряду, а тому це є підставою для визнання Договору від 01.09.2009 р. недійсним. Провівши аналіз укладеного між сторонами Договору від 01.09.2009 р. та актів прийому-передачі виконаних робіт № 1 від 10.12.2009 р., № 2 від 01.03.2010 р., № 3 від 31.05.2010 р., № 4 від 30.07.2010 р., № 5 від 25.08.2010 р. та № 6 від 15.09.2010 р., суд прийшов до висновку, що сторони уклали саме договір підряду на проведення робіт та послуг, а не договір будівельного підряду, т.я. предмет Договору від 01.09.2009 р. та фактично виконані роботи не відповідають предмету договору будівельного підряду, визначеному у ст. 875 ЦК України. Суд вважає, що посилання позивача на ст.ст. 91 ч. 3, 227 ч. 1 та 837 ч. 3 ЦК України як підставу визнання недійсним Договору від 01.09.2009 р. є безпідставними, т.я. дані норми визначають порядок здійснення окремих видів діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання спеціального дозволу (ліцензії), та визнання судом правочинів, вчинених без відповідного дозволу, недійсними, саме юридичними особами в той час як ПРО СУКПЛ уклала Договір від 01.09.2009 р. з відповідачем як з фізичною особою. Крім того, суд не приймає позивача посилання на порушення відповідачем вимог наказу міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 47 від 27.01.2009 р. «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури», т.я. у п. 1. 4 наказу зазначено, що ці Ліцензійні умови є обов'язковими для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, а відповідач не є суб'єктів господарської діяльності. На підставі викладеного, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed