Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі позивач або банк) 22 серпня 2013 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про звернення стягнення на квартиру та про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що між банком та [PERSON] 08 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір № KGTSGA00000004 (надалі договір) за умовами якого банком був наданий кредит по технології «Житло в кредит» в розмірі 7 296.02 дол. США з оплатою відсотків у розмірі 15,00 відсотків річних за користування кредитними коштами в строки до 08 жовтня 2013 року та в порядку встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 08 жовтня 2008 року було укладено іпотечний договір (надалі договір застави), згідно якого відповідач надала в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,80 кв. м., житловою площею 19,30 кв. м., власником якої є відповідач у справі на підставі договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом 17 серпня 2001 року (зареєстровано в реєстрі). Зобов'язання передбачені кредитним договором не виконані, заборгувавши за кредитним договором суму 214 359 грн. 35 коп. станом на 09 серпня 2013 року. Враховуючи викладені обставини представник позивача не уточнивши позовні вимоги, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу. В судовому засіданні представник позивача на полягає на позовних вимогах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та щодо виселення мешканців квартири, посилаючись на викладені обставини. Просить суд врахувати, що в квартирі [ADDRESS] відповідач з донькою не проживає. Інтереси позивача в суді по довіреності представляв Тригубенко В.І. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечує проти позовних вимог, оскільки вважає, що заборгованість за кредитним договором уже була стягнута з неї. Просить суд застосувати строки позовної давності, вважає, що відбувається подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, звертає увагу суду, що в даному випадку порушуються права дитини, яка буде позбавлена житла. Представник служби у справах дітей Олександрійської міської ради як органу опіки та піклування - в судове засідання з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду даної справи, просить суд прийняти до уваги, що діти мають проживають разом з батьками, у випадку задоволення вимог будуть порушені права дитини. Інтереси органу опіки та піклування в суді представляв по довіреності Яковлєв Ю.О. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд виходить з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини сторін врегулюванні Законом України «Про заставу», Законом України «Про іпотеку» та ст. ст. 15, 16, 22, 572, 589-591, 1054, 1055 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор має право у разі не виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За змістом ст.ст. 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу що визначена, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених в зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що сторонами дотримано форми кредитного договору та договору іпотеки, який було посвідчено нотаріально. Позивачем заздалегідь вжито заходів для повернення кредиту. Суд дійшов висновку, що умови кредитного договору та договору іпотеки не виконуються. Позивач скористався наданим йому правом одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати таке. Частинами 2 і 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку», встановлений певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч. 1, 3 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Судом встановлено, що між банком та [PERSON] 08 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір № KGTSGA00000004 (надалі договір) за умовами якого банком був наданий кредит по технології «Житло в кредит» в розмірі 7 296.02 дол. США з оплатою відсотків у розмірі 15,00 відсотків річних за користування кредитними коштами в строки до 08 жовтня 2013 року та в порядку встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 08 жовтня 2008 року було укладено іпотечний договір (надалі договір застави), згідно якого відповідач надала в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,80 кв. м., житловою площею 19,30 кв. м., власником якої є відповідач у справі на підставі договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом 17 серпня 2001 року (зареєстровано в реєстрі за № 2327). Пунктом 18.12 цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення іпотекодавцем якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору. Судом встановлено, що свої зобов'язання, передбачені кредитним договором відповідач належним чином не виконує, заборгувавши за кредитним договором суму 214 359 грн. 35 коп. станом на 09 серпня 2013 року. Враховуючи викладені обставини представник позивача не уточнивши позовні вимоги, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] та виселити з квартири відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають в квартирі. Судом також встановлено, що відповідач має житлову квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки, виданої КП «Житлогосп» від 26 грудня 2013 року №1868 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - відповідач у справі та її донька [PERSON], [INFO]. Суд приймає до уваги, що за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 16 квітня 2010 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру шляхом продажу банком з укладанням від імені відповідачки договору купівлі - продажу будь яким способом з іншою особою - покупцем - в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Суд приймає до уваги, що за рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2010 року, у цій справі в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Касаційну скаргу на рішення Олександрійського міськрайонного суду від 1 квітня 2010 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2010 року Банк не подавав. Суд вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобов'язань по сплаті заборгованості по кредиту. Досудове врегулювання спору не дало позитивних результатів. Відповідач не зверталась до Банку для добровільного врегулювання спірного питання. Суд приймає до уваги, що в ході розгляду справи згідно інформації, наданої в судове засідання представником позивача розмір заборгованості за кредитним договором не зменшився. Позивачем було заздалегідь вжито заходів для повернення кредиту. Однак, суд приймає до уваги, що Банк з вересня 2010 року до серпня 2013 року продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом, однак до суду не звертався з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому що ціна іпотеки визначена сторонами в сумі 73 365 грн. 00 коп. Суд приймає до уваги, що рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». В позовних вимогах визначений порядок реалізації майна відмінний від визначеного законом, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Вказані норми закону дають підстави для висновку, що для виселення мешканців у судовому порядку на підставі рішення суду із житлового будинку чи іншого житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, обов'язковою передумовою є надіслання іпотекодержателем всім мешканцям письмової вимоги про необхідність добровільного звільнення житлового будинку чи іншого житлового приміщення і лише у разі відмови мешканців добровільно звільнити у вказаний місячний або інший погоджений між сторонами строк житловий будинок чи інше житлове приміщення. Щодо виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення таких вимог банку, оскільки не вказані конкретні мешканці квартири - фізичні особи, які підлягають виселенню. Крім того, суд не може прийняти рішення про виселення «інших осіб, які зареєстровані», оскільки позивачем не були уточненні позовні вимоги. Враховуючи, що донька відповідача не була письмово попереджена про виселення, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Наявний в матеріалах справи лист банка від 19 червня 2013 року до [PERSON] не є доказом того, що відповідач отримала цього листа, оскільки є реєстр про відправлення рекомендованого листа, однак чи був цей лист отриманий відповідачем - інформація відсутня. Суд не приймає до уваги та не погоджується із доводами представника позивача що у вказаній квартирі зареєстрована донька відповідача, однак не проживає там. У випадку задоволення позовних вимог її права порушуються, оскільки за змістом позовних вимог питання про виселення дітей із цієї квартири позивачем не було порушене. Законом передбачена можливість виселення мешканців квартири після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення лише з дотриманням обов?язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця, що позивачем не доведено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення задоволенню не підлягають як заявлені передчасно. Суд не приймає до уваги та не погоджується із позицією відповідача, щодо застосування строків позовної давності, оскільки термін дії кредитного договору закінчився тільки 08 жовтня 2013 року. Суд вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобов'язань по сплаті заборгованості по кредиту, посилаючись на попереднє рішення суду, яким позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed