Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач 10.08.2021 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 12 серпня 1998 року між ним та відповідачем, був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі РАГСУ Івано-Франківського міськвиконкому, про що зроблено актовий запис № 959. У шлюбі народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що шлюбні відносини фактично припинені, спільне життя не склалось з причин відсутності взаєморозуміння між сторонами, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, і є таким, що суперечить його інтересам, інтересам відповідача та інтересам дітей. За наведених обставин просить шлюб розірвати. Позивач подав заяву до суду у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, судові витрати залишив за собою. Відповідач подала заяву до суду у якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 12 серпня 1998 року (а.с.4) між сторонами 12 серпня 1998 року зареєстровано шлюб у відділі РАГСУ Івано-Франківського міськвиконкому, про що складено відповідний актовий запис №959. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved