Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором б/н від 10 жовтня 2011 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в розмірі 11528 грн. 55 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 494 грн. 56 коп., заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 7208 грн. 82 коп., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2800 грн. 00 коп., штрафу (фіксованої частини) 500 грн., штрафу (процента складова) 525 грн. 17 коп., що утворилася станом на 31 травня 2016 року, посилаючись на порушення боржником зобовязань за кредитним договором. Представник позивача в судове засідання не зявився, у адресованій суду заяві просив розглядати справу за його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не зявилась у адресованих суду запереченнях позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що 10 жовтня 2011 року між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було досягнуто угоди про надання послуг шляхом підписання Анкети-заяви позичальника в якій зазначено, що Анкета-заява разом із памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг, проте як вона вважає позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона ознайомлена саме з цими Умовами і Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та тарифами доданими до позовної заяви, копія яких їй не надавались; відкриття для неї карткового рахунку та отримання нею кредитної карти; не надано докази повноваження спеціаліста по кредитам [PERSON], тому вважає такі позовні вимоги не обґрунтованими та просила відмовити в їх задоволенні. Крім того просила застосувати строк позовної давності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2010 року [PERSON] було подано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої вона отримала кредит у виді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку який було встановлено банком в розмірі 2000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з щомісячним поверненням 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується копією заяви разом з копією Умов надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, що являється Договором, згідно ст.634 ЦК України. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг кредитного договору Клієнт зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, перевитрат платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених даним Договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів. Клієнт зобовязаний банку сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Згідно п. 21 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі умови, необхідні для кредитного договору, то зобовязання з надання кредиту є дійсним із моменту укладання кредитного договору договору про відкриття кредитної лінії. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що правовідносини, що виникли між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є зобов'язальними, і регулюються нормами ЦК України. Після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобовязання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Ці зобовязання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши відповідачці кредитну картку зі встановленим лімітом на ній у розмірі 2000,00 грн. Однак, відповідач не додержувалася належного виконання умов зазначеного договору, в силу чого його заборгованість перед позивачем станом на 31 травня 2016 року становить 11528 грн. 55 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору. Як встановлено судом, [PERSON] 01 жовтня 2013 року здійснила переказ грошових коштів на картковий рахунок, що в свою чергу свідчить про визнання нею свого боргу, за таких підстав суд не приймає до уваги твердження відповідачки про не ознайомлення її з Умовами і Правилами надання банківських послуг, та тарифами доданими до позовної заяви; про те що на її імя не було відкрито карткового рахунку та нею не отримано кредитної карти; не надано докази повноваження спеціаліста по кредитам [PERSON], оскільки такі твердження спростовуються її діями, оскільки відповідачка користувалась наданим банком кредитним лімітом, та здійснювала періодичні платежі з приводу погашення заборгованості за кредитом та процентами, останній платіж 01 жовтня 2013 року; та доказами наявними в матеріалах справи, анкетою-заявою та довідкою про умови кредитування відповідно до яких відповідачка ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були наданні їй в письмовій формі, про що свідчить її підпис. Проте під час судового розгляду відповідачка подала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності. За положеннями ст. ст. 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, становить три роки, до вимог про стягнення неустойки такий строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку строк позовної давності відносно вимог Банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку становить 50 років, проте форма такої угоди не відповідає встановленій вище наведеними нормами матеріального права формі угоди про збільшення строку позовної давності, оскільки відповідачем не підписана, не містить посилання на збільшення строку позовної давності і його анкета-заява про надання кредиту, отже у даних правовідносинах належить застосовувати загальний строк позовної давності, визначений приведеними нормами ЦК України. Статтею 253 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. За таких підстав враховуючи, що договором кредиту передбачено періодичні платежі, останній платіж відповідачем здійснено 01 жовтня 2013 року, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 28 липня 2016 року, тобто в межах установленого строку позовної давності, як по стягненню заборгованості по процентах, так і по основній сумі кредиту; проте пропустив строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення штрафу (який становить один рік ч. 2 ст. 258 ЦК), у звязку з чим така позовна вимога задоволенню не підлягає; що стосується позовної вимоги про стягнення пені яка є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, отже пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано, її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення і позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені, право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права і обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, тому така вимога підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 1100 грн. За таких підстав позов підлягає частковому задоволенню, а тому витрати по сплаті судового збору при її подачі у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України мають відшкодовуватися пропорційно задоволеній частині вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial