Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач 11.09.2017 звернувся з указаним позовом до суду, та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу, що включає в себе розмір позики в сумі 157296,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.12.2008 між позивачем та [PERSON] укладено договір позики у формі власноручної письмової розписки відповідача, відповідно до умов якого остання отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що за курсом Національно банку України на момент їх передачі, тобто станом на 18.12.2008, складало 157296,00 грн. Факт отримання цих грошових коштів підтверджується окремою розпискою, що власноруч написано та підписано [PERSON] 18.12.2008 в присутності свідків. Кошти мали бути повернуті [PERSON] за офіційною вимогою позикодавця, яким тричі, а саме 22.07.2017, 12.08.2017, 18.08.2017, направлялись відповідні письмові звернення до відповідача з вимогою повернути борг, які залишились без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. У наступному, позивач 11.12.2017 подав позовну заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якої просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в сумі 20000 доларів США, в національній валюті України - гривні, за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України станом на 11.12.2017, у розмірі - 542000,00 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON], та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі з мотивів наведених у позові та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували, просили відмовити. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що в грудні 2008 році перебувала у скрутному матеріальному становищі, у зв'язку з чим, звернувшись до [PERSON], отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 15000,00 грн., а не 20000,00 доларів США, як вказано у розписці. Розписка написана нею власноруч та підписана особисто. Сума боргу у розмірі 20000,00 доларів США, вказана нею на вимогу позивача. Представник відповідача також зазначив, що документ, наданий у судовому засіданні [PERSON] не є борговою розпискою та між сторонами не виникли правовідносини щодо позики, оскільки фактично між ними досягнуто згоди про оренду в майбутньому земельної ділянки (паю) і саме на підтвердження своїх намірів позивач передав відповідачу 15000,00 грн. Окрім того, розписка не містить умов щодо строку повернення грошової позики, а також не зазначено, про які саме долари (канадські, австралійські, ямайські, гонконгські чи інші) йде мова. Також відповідач та її представник пояснювали, що згідно з довіреністю від 26.11.2013, [PERSON] уповноважила [PERSON] на отримання орендної плати за оренду, серед іншого, земельної ділянки площею 4,980 га, яка належить [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER] від 01.03.2004 виданого Новопільською сільською радою народних депутатів, які [PERSON], за усною домовленістю з [PERSON], повинен був передавати [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики у сумі 15000,00 грн. З урахуванням цього, відповідач та її представник звернулися до суду з клопотанням про допит у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яке було задоволено судом. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 18.12.2008 відповідач [PERSON] взяла у позивача [PERSON] грошову позику в сумі 20000,00 доларів США, без визначеного строку повернення, що підтверджується відповідними розписками (а.с.11,12), оригінали яких оглянуто судом у судовому засіданні. У розписці відповідачем також зазначено, що заставою є земельний пай площею 4,98 га, а також про зобов'язання повернути борг у вказані позивачем строки. Факт власноручного написання та підписання цих розписок відповідачем [PERSON] під час судового розгляду не заперечувався. Позивачем неодноразово, а саме: 22.07.2017, 12.08.2017, 18.08.2017 на адресу відповідача надсилалися письмові вимоги про повернення грошової позики (а.с.13-20). Вимоги від 12.08.2017 і 18.08.2017 отримані відповідачем особисто (а.с.13,15), разом з тим, вони залишені відповідачем без задоволення. Зобов'язання позичальника, який отримав у власність грошові кошти, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, підпадають під регулювання розділу І книги п'ятої Цивільного кодексу України, яким визначені загальні положення про зобов'язання, та розділу ІІІ глави 71 параграфу 1 Цивільного кодексу України, яким визначені положення про договір позики. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За загальним правилом, визначеним статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Строк (термін) виконання зобов'язання встановлений ст. 530 ЦК України, а саме, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст.11 цього Кодексу). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З урахуванням викладеного, суд констатує, що між сторонами укладено договір позики, який позивачем належним чином підтверджений. Факт наявності у позивача оригіналів розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов'язань. Оскільки в судовому засіданні відповідач підтвердила написання власноручно вказаної розписки, суд вважає, що з тексту розписки відповідача вбачається визнання нею свого боргу, а відтак і отримання грошових коштів, їх розмір, строк та порядок повернення. Також у судовому засіданні ні позивач, ні відповідач не заперечували, що у розписці йшла мова про долари США, у зв'язку з чим, суд не бере до уваги заперечення представника відповідача щодо не визначення грошової одиниці в борговій розписці. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] заперечив факти передачі [PERSON] коштів, отриманих ним від оренди земельної ділянки за договором від 01.09.2007 № 424 , в рахунок погашення боргу за договором позики від 18.12.2008, та наявність про це домовленості з останньою, оскільки ці кошти витрачені свідком на оформлення спадкових прав відповідача на цю та інші земельні ділянки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. ст. 77, 78, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з цим належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов'язань з боку відповідача суду не надано, так само не надано доказів щодо спростування розміру отриманих за борговою розпискою грошових коштів. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі, а відтак підлягають повному задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на відповідача покладається обов'язок зі сплати судового збору на користь позивача, що сплачений останнім за подання позовної заяви. Крім того, оскільки позивачем недоплачена сума судового збору у розмірі 300,01 грн., суд, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважає за необхідне стягнути цю суму судового збору з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved