Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

ПАТ «Страхова компанія «Перша», звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з даною позовною заявою, яку мотивує тим, що 28.09.2019 року мала місце дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ», д/н [NUMBER] під керуванням громадянина [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Під час даної пригоди було заподіяно матеріальної шкоди автомобілю марки «Mercedes» д/н [NUMBER] . На час спричинення матеріальної шкоди, діяв договір Обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №А03595124 від 21.07.2019 року укладеного Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Перша» з відповідачем (копія полісу №А03595124 від 21.07.2019 року). До ПАТ «Страхова компанія «Перша» звернувся власник автомобілю марки «Mercedes» д/н [NUMBER] з повідомленням про настання страхового випадку за договором страхування цивільної відповідальності (ЦВ) та з заявою на виплату страхового відшкодування (за пошкоджений транспортний засіб) від 30.09.2019 року. Позивач вказує, що заява була розглянута, та на підставі: протоколу огляду транспортного засобу № 124 від 06.10.2019 року, ремонтної калькуляції № LE 19-2767 від 06.10.2019 року, страхового акту № ЦВ2918163 від 27.11.2019 року, страхова компанія, відповідно до умов полісу №А03595124 від 21.07.2019 року, в межах ліміту здійснила виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 6038,17 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3998 від 12.12.2019 року. За таких обставин, позивач посилаючись на вимоги ст.ст.1166,1187,1191 ЦПК України та абз. «а» п.п. 38.1.1. п.38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «Перша» суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 6038,17 грн. та витрати на оплату судового збору. В судове засідання представник ПАТ «Страхова компанія «Перша» не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній доказ, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ «Страхова компанія «Перша» і [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО №3595124 від 21.07.2019 р., за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоровю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «ВАЗ», д/н [NUMBER] . З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 28.09.2019 р. мала місце дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ», д/н [NUMBER] під керуванням громадянина [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Під час даної пригоди було заподіяно матеріальної шкоди автомобілю марки «Mercedes» д/н [NUMBER] . Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Зазначена правова норма також кореспондується зі статтею 993 Цивільного кодексу України. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2019 р., що міститься у матеріалах справи, особою винною внаслідок ДТП визнано [PERSON] та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Також згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2019 р., що міститься у матеріалах справи, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, тобто за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Положеннями статті 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Частинами 3 та 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Встановлено, що відповідно до протоколу огляду транспортного засобу № 124 від 06.10.2019 року, ремонтної калькуляції № LE 19-2767 від 06.10.2019 року, страхового акту № ЦВ2918163 від 27.11.2019 року, страхова компанія, відповідно до умов полісу №А03595124 від 21.07.2019 року, в межах ліміту здійснила виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 6038,17 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3998 від 12.12.2019 року. Відповідно до абз. «а» п.п. 38.1.1. п.38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Ч.1 ст. 1191 ЦК України, передбачає, що особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідач у даному цивільно-правовому спорі не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, на виклик суду не з`явився. Небажання відповідача надати заперечення та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з`являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми завданої майнової шкоди в розмірі 6038,17 грн. є обґрунтованою, та підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2270,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved