Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач 03.12.2015 року звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільна дитина повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. 10.03.2016 року позивачем в судовому засіданні було подано уточнений позов, в якому вона просила стягувати з відповідача аліменти на утримання їх спільного сина в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач просила справу розглянути без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в заяві до суду від 14.01.2016 року просив справу розглянути без його участі, з первісними позовними вимогами погоджувався та визнавав їх. Його позиція щодо нових уточнених позовних вимог суду невідома, оскільки відповідач до суду не прибув, про причини своєї неявки не повідомив, заперечення проти уточненого позову не подав. Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.Позивач не працює у зв'язку з народженням дитини, перебуває в декретній відпустці і отримує щомісячну одноразову допомогу по догляду за сином. Сторони разом не проживають, син проживає спільно з позивачем окремо від відповідача, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 19.11.2015 року. Домовленості про утримання спільного сина сторони не досягли. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. З наданої відповідачем довідки про подану ним декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, виданої Новоград-Волинською ОДПІ від 21.01.2016 року, слідує, що в поточному році його дохід склав 1 792 грн., що не є підтвердженням наявності в нього постійного регулярного доходу, а відтак і підставою для стягнення аліментів саме в частці від заробітку. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїй дитині, на момент розгляду справи не існує. Відповідач є здоровою молодою особою 19 років; інших дітей чи непрацездатних батьків не має; не приймає участі в вихованні неповнолітнього сина та не створює необхідні умови для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. Обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на її матір. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7: 1 167 грн. - для дітей віком до 6 років, 1 455 грн. - для дітей віком від 6 до 18 років); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за січень 2016 року вона становила 3 217 грн.); потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; а також те, що в судове засідання відповідач не прибув та не надав жодних заперечень проти уточненого позову, що свідчить про погодження з вказаною в позовній заяві сумою аліментів, - суд приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Визначена судом сума аліментів є реальною та дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне утримання спільного сина сторін. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved