Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.05.2016 [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 26159,79 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами та Тарифами, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеної угоди виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 14.02.2019 становить 36323,21 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4885,56 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 978,62 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4299,24 грн., штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 26159,79 грн. Представник позивача до початку судового засідання звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 03.07.20 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. 21.10.2011 відповідач звернулася до позивача із заявою, з метою отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 24.05.2016 сторони уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 26159,79 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Пунктом 2.2. Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 31 день, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 26159,79 грн. Підписавши Генеральну угоду, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами та Тарифами, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач порушив умови договору та своєчасно не надав кошти для погашення заборгованості. Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача станом на 14.02.2019 становить 36323,21 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4885,56 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 978,62 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4299,24 грн., штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 26159,79 грн. В той же час, суд не може погодитися в повній мірі з проведеним позивачем розрахунком заборгованості відповідача за угодою в частині нарахування пені, комісії та штрафу, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 2.2. п. 2 Генеральної угоди, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, рахується простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 26159,79 гривень. Таким чином, в розрізі даного спору, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму штрафу у розмірі 26159,79 гривень, згідно умов укладеної між сторонами Генеральної угоди. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки пеня, це вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, а комісія, це плата за надані послуги. Позивачем у розрахунку заборгованості наведена загальна сума нарахувань за різними видами зобов`язань, пенею та комісією, в загальній сумі 4299,24 грн., що унеможливлює перевірити вірність нарахувань за кожним зобов`язанням, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, у розрахунку заборгованості сума в розмірі 4299,24 гривень зазначена як комісія, при цьому у позовній заяві позивач просить стягнути дану суму як заборгованість за пенею та комісією. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови та правила надання банківських послуг, якими передбачені проценти за користування кредитом та встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача. При цьому, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. При цьому, у самій Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів та штрафних санкцій немає. У зв`язку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 24.05.2016. Зокрема до таких висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, яка у даній постанові зробила висновок, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Виходячи з вищевикладеного, невиконання відповідачем умов договору в частині повернення кредитних коштів, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт від 24.05.2016 у розмірі 31045,35 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 4885,56 грн. та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 26159,79 грн.

Outcome: partial