Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач 05 грудня 2019 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. З 05 серпня 1995 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2019 року було розірвано. В період з 04 квітня 2017 року по 28 жовтня 2017 року; 16 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року; 02 травня 2018 року по 31 травня 2018 року він безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області. Зазначає, що перебуваючи в зоні проведення антитерористичної операції [PERSON] знайшла в його речах належну йому банківську картку, підібрала до неї пін-код та регулярно знімала з неї грошові кошти. В період з 01.04.2014 року з його картки було знято 179 146,16 грн.. Вказаною сумою коштів відповідач розпорядилася на власний розсуд, заподіявши йому майнову шкоду. Вважає, що використання відповідачем зароблених ним коштів на власні потреби є порушенням ст. 60 СК України, оскільки ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя і він має право на половину від цієї суми. Окрім того, він розуміє, що відповідач використовувала вказані кошти також на утримання їхньої спільної доньки [PERSON] , тому вважає, що судом на його користь може бути стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 65 000,00 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 65 000,00 грн. Ухвалою про відкриття провадження від 02 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с.28). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 05 серпня 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2019 року було розірвано (а.с. 5). Позивач в період з 04 квітня 2017 року по 28 жовтня 2017 року; 16 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року; 02 травня 2018 року по 31 травня 2018 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області (а.с. 18-19). В обґрунтування вимог позову позивач посилався на те, що за час його перебування в зоні проведення антитерористичної операції відповідач [PERSON] знайшла в його речах належну йому банківську картку, підібрала до неї пін-код та зняла з неї грошові кошти на загальну суму 179 146,16 грн., розпорядившись цією сумою на власний розсуд та на утримання їх спільної доньки [PERSON] . Вважає, що такими діями [PERSON] заподіяно йому майнову шкоду у розмірі 65 000,00 грн., оскільки вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 61СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладені норми законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем всупереч вимог ст. ст. 76-82 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів щодо того, що саме відповідачем по справі у спірні періоди було знято кошти у заявленому розмірі та що ці кошти було знято без його згоди та витрачено на власний розсуд. З огляду на вищевказане суд не знаходить правових підстав для відшкодування шкоди в порядку визначеному ст.1166 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] , як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed