Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON]В про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому зазначається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.08.2006 року відповідач 29.08.2006 р. отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, свої зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.07.2013 року має заборгованість 30409,92 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 5831,71 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 22653,93 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу в сумі 500,00 грн. (фіксована частина), штрафу 1424,28 грн. (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.08.2006 року в розмірі 30409,92 грн., а також стягнути судові витрати. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року в задоволені позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА [PERSON] «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за даним кредитним договором відмовлено (а.с.104-105). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.09.2014 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.136-138). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03.09.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд (а.с.149-151). Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі з підстав наведених в ньому та просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник відповідача в судовому засіданні звернувся з заявою про застосування строків позовної давності, зазначивши, що судовий наказ № 2-н -461/09 від 30.04.2009 року було скасовано 20.05.2009 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя та стягувачу надано можливість звернутися до суду в порядку позовного провадження з дотриманням загальних правил подання позову. Оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду у вересні 2013 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, представник відповідача вважає, що є підстави для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 29.08.2006 р. відповідач [PERSON] отримав від ЗАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 6-11). Згідно розрахунку, наданого Банком станом на 31.07.2013 року відповідач має заборгованість у сумі 30409,92 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 5831,71 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 22653,93 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу в сумі 500,00 грн. (фіксована частина), штрафу 1424,28 грн. (процентна складова) (а.с. 4-5). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2009 року судовий наказ Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 2-н-461/09 від 30.04.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за договором банківських послуг від 29.08.2006 року в розмірі 9019 грн.01 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 15 грн., судового збору в сумі 45,10 грн. скасовано. Стягувачу розяснено про можливість звернутися до суду в порядку позовного провадження з дотриманням загальних правил подання позову (а.с.25). Згідно з копії розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви та копій виписок, наданих представником банку у судове засідання [PERSON] сплачена заборгованість за тілом кредиту та процентами в липні 2007 року (а.с.43). До суду позивач звернувся з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості 13 вересня 2013 року (а.с.2). В позовній заяві [PERSON] просить стягнути заборгованість станом на 31.07.2013 року в сумі 30409,92 грн. Позовна давність існує в цивільному праві у першу чергу з метою захисту інтересів боржника. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦКУкраїни правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторонами не було підписано договору про збільшення строку позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього. Оцінюючи можливість застосування загального строку позовної давності в три роки, у відповідності до ст. 257 ЦК, суд виходить з наступного. Після скасування судового наказу 20.05.2009 року, позов подано до суду лише у вересні 2013 року, причини пропуску строку позовної давності суду не повідомлені, заяви про поновлення відповідних строків не подавалось. Таким чином, позивач мав змогу та знав про свої порушені права з визначеної дати скасування судового наказу. Тривалий час більше ніж чотири роки, позивач не звертався до суду і причин поважності пропуску цього строку позивачем - суду не наведено, тому вбачаються підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed