Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Подано позов про стягнення з [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 22 листопада 2010 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 16815 грн., відсотки за 44 місяця прострочення в розмірі 9900 грн., а всього на суму 26715 грн. Позов обґрунтовує тим, що 22 листопада 2010 року він передав у позику відповідачу та [PERSON] 30 000 гривень строком на один рік, за умовами, що кожного місяця відповідач та [PERSON] будуть сплачувати по 2 500 гривень тіла кредиту і проценти в сумі 450 гривень за кожний місяць. Вказуючи, що свої зобов`язання за договором відповідач не виконує, в той час, як [PERSON] виконує свою частину зобов`язання належним чином, просить задовольнити позов. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав, про дату, час та місце судового розгляду. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої 22 листопада 2010 року укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав [PERSON] та [PERSON] 30000 грн. на строк один рік із щомісячним погашенням тіла кредиту в розмірі 2500 грн. і відсотків 450 грн. Факт отримання коштів підтверджується розпискою відповідача. Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що за станом на дату розгляду справи відповідач борг позивачу не повернув. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто вказана норма кінцеву дату нарахування процентів пов'язує з певною подією, що має юридичне значення, - поверненням позики. При цьому, факт настання дати закінчення строку надання позики при відсутності факту повернення боргу позичальником має значення лише для визначення початку періоду, за який нараховується індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за прострочення виконання зобов'язання, проте ані фактично ані юридично не зупиняє правовідносини між сторонами, тобто дію договору. Відповідач до подання позову не сплатив суму позики та процентів згідно з умовами договору та з урахуванням частини процентів, що сплачує [PERSON], за розрахунком позивача борг відповідача становить 26715 грн., заборгованість за процентами за 44 місяці прострочення (грудень 2010 року - серпень 2014 року) складає 9900 грн. (225 грн. х 44) = 9900 грн. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо суми зазначеної заборгованості відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене та фактично встановлені обставини справи, суд вважає заявлені позивачем вимоги про стягнення суми боргу за договором позики 23000 грн. та процентів 94300 грн. законними та обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В силу вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності. З 22 листопада 2011 року для відповідача виникло грошове зобов'язання, яке за загальним правилом, припиняється лише його повним виконанням. Розрахунок інфляційного збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції зроблено за період з 22 листопада 2011 року по 01 серпня 2014 року (до дати звернення позивача до суду) вірно, тому до стягнення з відповідача на користь позивача належить 1815 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 15000 грн. тіла кредиту (з урахуванням частини, належної відповідачем до сплати). Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, процентів, інфляційного збільшення суми боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір, та у зв'язку з тим, що позов задоволено в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 267,15 грн.

Outcome: approved