Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому вказує, що 09.08.2013 р. між Банком та відповідачем був укладений договір, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобов'язання по поверненню кредиту відповідач повністю не виконав та має заборгованість в розмірі 23 280 грн. 89 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному розмірі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю та повідомив, що позивач не надав доказів у підтвердження факту отримання кредитних коштів відповідачем, розрахунки процентів за користування кредитними коштами та неустойки не відповідають фактичним обставинам справи, а також просив застосувати строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 09.08.2013 р. [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Умов), якою виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку. Особистим підписом в анкеті-заяві відповідач зазначила, що вона згідна з тим, що ця заява, разом із Пам*яткою клієнта, Умовами та Тарифами, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг та отримала кредитну картку «Універсальна». На виконання умов зазначеного договору Банк в цей же день надав відповідачу кредит у розмірі 1 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік (в подальшому розмір відсотків був збільшений з 01.09.2014 р. до 34, 8 %, та з 01.04.2015 р. - до 43, 2 %) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. За період з 09.08.2013 р. по 03.09.2013 р. [PERSON] здійснила придбання товарів, щомісячних платежів та зняття коштів по відкритому на її ім'я карткового рахунку на загальну суму 1 290 грн. 23 коп., в яку врахована і суми комісії, що підтверджується наданою суду випискою по рахунку. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). За умовами ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зміст ст.ст. 1054 ч. 1 та 1055 ч. 1 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У ст.ст. 611 та 612 ч. 2 ЦК України зазначена, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач своєчасно не повернув Банку заборгованість за кредитом, не сплатив відсотки за користування кредитними грошовими коштами, а також пеню за прострочення виконання зобов'язання, що знайшло своє відображення у розрахунку заборгованості за договором, наданому позивачем, якій проведений відповідно до Умов. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст.ст. 509, 526 та 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за Договором не виконав. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором станом на 31.10.2016 р. у нього виникла заборгованість перед Банком, яка складається з 1 290 грн. 23 коп. заборгованості за кредитом та 17 105 грн. 96 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача. Суд не приймає посилання представника відповідача на невідповідність розрахунку відсотків за користування кредитними коштами, т.я. наданий суду позивачем письмовий розрахунок базується на Умовах і доказів, що його спростовують та базуються на положеннях зазначених Умовах, суду не надано. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд зауважує наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Підпунктами 1.1.5.21 та 1.1.5.25 Умов передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з пп. 1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4 та 2.1.1.12.8.1 вищезазначених Умов передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ст. 549 ЦК, згідно з якою штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд вважає, що їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15 та від 11.10.2017 р. № 347/1910/15-ц. За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 1 084 грн. 80 коп.). Враховуючи, що відповідач не виконав своє зобов'язання перед Банком, з нього на користь позивача повинна бути пеня за прострочення виконання зобов'язання, порядок нарахування якої визначений пп. 1.1.5.21, 1.1.5.25 та 2.1.1.12.6.1 Умов. Позивач просив стягнути з відповідача 3 300 грн. заборгованості за пенею та комісією та в судовому засіданні представник позивача уточнив, що зазначена сума заборгованості є пенею. В судовому засіданні представник зробив заяву щодо застосування позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення пені. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). У ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи заяву представника позивача про застосування позовної давності, суд його застосовує та вважає, що вимога позивача про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі стягнення пені за 1 рік, що складає 1 200 грн. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем подані письмові докази, які не відповідають вимогам, передбачених ЦПК України в редакції 2017 р., суд зазначає, що зазначені докази подані суду до 15.12.2017 р. - під час дії ЦПК України в редакції 2004 р., а тому є допустимими доказами по справі. З відповідача повинні бути стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує, що відповідачем був сплачений судовий збір в розмірі 320 грн. за розгляд заяви про скасування заочного рішення суду, яка була задоволена. Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача, як сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

Outcome: partial