Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що 07.12.2012 року між сторонами укладено договір, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 27.60 % річних на суму залишку заборгованості. У звязку з тим, що позичальник не виконує як основного зобовязання, так і зобовязання по сплаті відсотків, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість з основного зобовязання, у розмірі 2827 грн. 10 коп.; заборгованість по сплаті відсотків, у розмірі 31983 грн. 61 коп.; заборгованість за пенею та комісією, у розмірі 3300 грн.; штрафи в загальному розмірі 2405 грн. 54 коп., а також понесені по справі судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що він підписував лише анкету - заявку на отримання розрахункової карти, однак вказаний документ не може вважатися договором позики, а кредиту в сумі 5000 грн. [PERSON] від позивача не отримував. З матеріалів доданих до позову не вбачається, чи видавалась відповідачеві платіжна картка і яка саме. Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності, так як останній платіж на погашення кредиту за договором, він вніс не пізніше вересня - жовтня 2014 року, а позивач, звернувшись до суду з позовом, пропустив трирічний строк звернення. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що 07.12.2012 року між сторонами укладено договір, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 27.60 % річних на суму залишку заборгованості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем умови договору не виконуються. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 06.11.2017 року, заборгованість відповідача з основного зобовязання становить 2827 грн. 10 коп.; заборгованість по сплаті відсотків 31983 грн. 61 коп.; заборгованість за пенею та комісією, у розмірі 3300 грн. Крім того, позивач нарахував відповідачу штрафи в загальному розмірі 2405 грн. 54 коп. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді припинення зобовязання; зміни умов зобовязання; сплати неустойки; відшкодування збитків. Водночас позивач належними і допустимими засобами доказування не довів тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Так, на виконання ухвали суду, представник позивача надіслав виписку по рахунку, відкритому на імя [PERSON] Вказана виписка стосується періоду з 01.01.1999 року по 09.01.2018 року і за її змістом, [PERSON] припинив виконання зобовязань за кредитним договором 26.09.2014 року. З виписки вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк», починаючи з 08.10.2014 року, почало здійснювати автоматичне списання заборгованості відповідачеві. Оскільки вказані операції було здійснено не позичальником, а самостійно позикодавцем, їх не можна розцінювати як погашення заборгованості, котре здійснювалось особисто відповідачем та за волею останнього. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини в § 51 рішення від 22.10.1996 року «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та § 137 рішення від 09.01.2013 року «[PERSON] проти України» зазначив, що строк позовної давності забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень стосовно подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. У відповідності до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року по справі № 6-160цс14, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами, визначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В силу ст.ст.266, 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що випискою наданою позивачем підтверджуєтья, що останній платіж відповідачем за договором позики було здійснено 26.09.2014 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» направило до суду позовну заяву 13.11.2017 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, який закінчувався 26.09.2017 року. При зверненні до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» не просило поновити строк позовної давності та не навело поважних причин його пропуску. З урахуванням викладеного, в задоволенні позову необхідно відмовити також і на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed