Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач 03.03.2021 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заявлена вимога мотивована тим, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у справі, її колишній чоловік, зареєстрований в будинку з 1980 року, але фактично не проживає у вказаному помешканні з початку 2007 року і по теперішній час. Участі у сплаті комунальних платежів не приймає, його речей в будинку немає. Вона раніше неодноразово звертались до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належного їй будинку, на що отримувала відмову. ЇЇ звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Факт не проживання відповідача понад шість місяців підтверджується Довідкою виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №6 від 23.02.2021 року. Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , з підстав його не проживання понад строки встановлені ст. 72 ЖК України. Ухвалою суду від 11.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області, винесеною без виходу до нарадчої кімнати від 26.05.2021 вирішено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю з підстав викладених у позовні заяві та пояснила, що з моменту народження проживає у спірному домоволодінні та після смерті баби стала одноосібним власником будинку. [PERSON] зареєстрований у будинку з моменту їх одруження. Згоду на вселення відповідача до будинку надавала покійна її баба. Відповідач з 2007 року не проживає у спірному будинку, фактично створив нову сім`ю та проживає в м. Києві або в с. Тарасівка Звенигородського району Черкаської області понад 15 років. З 2007 року вона з відповідачем спільного господарства не веде, його речей у будинку немає. Відповідач приїздив на поховання свого племінника разом із новою дружиною, з якою спільно проживає. При зустрічі пояснював, що має інше житло. Будь-якої допомоги за 15 років вона від відповідача не отримувала. Самостійно сплачує комунальні послуги та ремонтує житло. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку: за останнім відомим місцем проживання, через оголошення на офіціному веб-сайті суду. Клопотання про відкладення розгляду до суду не подавав, правом на надання відзиву не скористався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету Монастирищенської міської ради в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає поруч із будинком позивачки. До 2007 року відповідач [PERSON] працював у селі трактористом та вона його часто бачила, так як проживає по сусідству. З 2007 року вона його у селі та у домоволодінні по [ADDRESS] не бачила. Де на даний час проживає відповідач та чи створив він нову сім`ю їй особисто не відомо, проте знає, що він народився у Звенигородському районі Черкаської області та там проживав. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає поруч із будинком позивачки. Понад 15 років [PERSON] не проживає у будинку позивачки та за цей час жодного разу в селі не з`являвся. Коли одружувалась дочка сторін, то [PERSON] на весіллі не було. Знає, що у соціальних мережах [PERSON] розмістив фотокартки, де він сфотографований з новою дружиною, її дітьми та онуками. Де на даний час проживає відповідач та чи створив він нову сім`ю їй особисто не відомо. Перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 236761628 від 14.12.2020 (далі по тексту Витяг) [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію здійснено на підставі витягу з погосподарської книги, серія та номер 417, виданої 24.11.2020 Леськівською сільською радою (а.с.5). Як вбачається із тексту Витягу державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснена у відповідності до Закону України «Про внесення змін до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1993 року». Таким чином, реєстрація права власності на підставі витягу з погосподарської книги, виданої Леськівською сільською радою підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (інвентаризаційна справа № 302) житловий будинок споруджений 1960 року (а.с. 37-43). Тобто, спірний житловий будинок належав позивачеві на час укладення шлюбу з відповідачем. Таким чином, судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок належить позивачеві [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження сторони уклали шлюб 20.09.1980, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 34). 02.02.2010 шлюб між ними було розірвано, згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] (а.с.35) Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є (була) членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Судом встановлено, що відповідач вселився до спірного житлового приміщення як член сім`ї, за згодою власника житла. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на ст. 71,72 ЖК України, які унормовують користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду. Судом встановлено, що спірний житловий будинок належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, а тому до правовідносин, які виникли між членом сім`ї власника житла суд застосовує положення Цивільного кодексу України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно довідки № 6 від 23.02.2021, яка видана виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживає з 2007 року (а.с.6). Відповідно до показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач не проживає у спірному будинку понад п`ятнадцять років, з 2007 року залишив спірне домоволодіння, з того часу спільного господарства з позивачкою не веде, однією сім`єю з нею не проживає. У 2007 році та до цього часу жодного разу до будинку не з`являвся, поважності причин його відсутності за зареєстрованою адресою проживання судом не встановлено. Відповідач на спростування зазначених обставин будь-яких доказів до суду не подав. Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, які виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 (із змінами і доповненнями), на ствердження вибуття особи зі спірного домоволодіння суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Таким чином, судом встановлено не лише факт вибуття відповідача із спірного домоволодіння та не проживання понад один рік за адресою [ADDRESS] , а й обрання ним іншого постійного місця проживання. Отже, беручи до уваги те, що відповідач у спірному будинку не проживає без поважних причин тривалий час, самостійно залишив жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у будинок, необхідності збереження за ним, як тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житлового приміщення судом не встановлено, крім того, враховуючи, що останній участі в утриманні житла не бере, свої речі там не зберігає, що свідчить про втрату ним інтересу до даного будинку. Обставинами порушення права власності на належний житловий будинок позивач зазначає несплату відповідачем комунальних послуг, що змушує понад п`ятнадцять років оплачувати комунальні послуги, якими вона фактично користується сама. Суд вважає, що дані обставини мають місце, така бездіяльність відповідача порушує право власності позивача, позбавляє її можливості розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тобто обмежує здійснення права власності та завдає матеріальної шкоди. Вирішуючи питання про позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету є необхідним у демократичному суспільстві, превалює над порушенням права позивачки [PERSON] на власність та підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні власником своєю власністю, а тому вважає, що позов обґрунтований, підтверджений належними та допустимими доказами у їх взаємозв`язку та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому судові витрати підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved