Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № DNG0GK00002206 від 22.05.2007р. у розмірі 9138,94 дол. США. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 12000,00 дол. США зі сплатою відсотків з кінцевим терміном повернення до 22.05.2027р., однак відповідач порушує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Представник позивача звернувся до суду з письмовою заявою, у якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача звернувся до суду з письмовою заявою, у якій просив розглядати справу за його відсутності та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не довів факт видачі кредиту у доларах США, а не у гривні, а також на порушення законодавства про захист прав споживачів, несправедливість умов договору та введення відповідача в оману під час його укладення. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 22.05.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № DNG0GK00002206 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 10000,00 дол. США на купівлю квартири, а також 2000,00 дол.США на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення до 22.05.2027р., а відповідач зобов'язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ними і комісії (а.с. 10-12). На виконання Кредитного договору позивачу було видано 10000,00 дол.США., що підтверджується заявою на видачу готівки №101 від 22.05.2007р. з підписом отримувача [PERSON] (а.с. 151). Відповідно до п. 2.1.3 Кредитного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу, здійснити продаж у касі банку суму іноземної валюти готівкою, отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Таким чином інша сума кредиту була надана відповідачу згідно з п. 2.1.3 Кредитного договору шляхом оплати банком відповідних страхових платежів, що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями меморіальних ордерів (а.с. 125-132). Суд не бере до уваги посилання відповідача на визначення у договорі іпотеки квартири від 22.05.2007р. (а.с. 156-161) та договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.05.2007р. (а.с. 153) вартості заставного майна у гривнях (63125,00 грн.) як на доказ фактичної видачі кредиту в національній, а не іноземній валюті, оскільки спосіб визначення вартості заставного майна не є підтвердженням валюти виданого кредиту. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на порушення банком під час укладення договору законодавства про захист прав споживачів, несправедливість умов Кредитного договору та введення банком позичальника в оману як на підставу для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості, оскільки вказані обставини можуть бути лише підставою для визнання договору недійсним. Водночас, у межах даної справи суд не розглядає вимог, пов'язаних з недійсністю Кредитного договору, а відтак в силу ст. 204 ЦК України Кредитний договір вважається правомірним. Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всупереч вищевикладеним положенням відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Кредитним договором. Також, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за Кредитним договором банком була нарахована пеня. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З огляду на прострочення відповідача суд доходить висновку про виникнення у позивача права на дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням чого така заборгованість відповідно до розрахунку станом на 21.05.2015р. становить 9138,94 дол.США та складається з: заборгованості за кредитом у сумі 8245,16 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 415,64 дол.США, заборгованості за комісією у розмірі 28,71 дол.США, пені у розмірі 2,80 дол.США, штрафу (фіксована частина) у сумі 12,01 дол.США, штрафу (процентна складова) у сумі 434,62 дол.США. Доказів погашення такої заборгованості відповідачем суду не надано. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2014р. № 6-145цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Крім того, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в доларах США. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. № 3-29гс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню у гривневому еквіваленті, що за офіційним курсом НБУ на день прийняття рішення становить 72,72 грн. (2,80 дол.США * 25,972). Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial