Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути зі [PERSON] заборгованість за договором кредиту у сумі 60543,48 гривні та судові витрати. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09.12.2012 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач належним чином договір не виконував, у зв'язку з чим, станом на 31.10.2017 року, має заборгованість у сумі 60543,48 гривні, з яких: 2988,91 гривень - заборгованість за кредитом; 50693,36 гривні - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3502,00 гривні - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 2859,21 гривень - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, просив стягнути зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту у сумі 60543 гривні 48 копійок та судові витрати. В судове засідання представник позивача не заявився, проте в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, вважає, що сума заборгованості, яку просить стягнути з нього позивач, є завеликою. Проте, обґрунтування щодо такої своєї позиції, суду не надав. Суд, вислухавши відповідача, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засідання, вважає наступне. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно цієї ж статті та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення усієї суми кредиту. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору б/н від 09.12.2012 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з доданих до позову документів, у справі мається анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, тобто, сторонами був укладений договір приєднання, який, у даному випадку має певну стандартну форму анкети-заяви. Крім того, згідно вказаної заяви-анкети, [PERSON] зобов'язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанк www.privatbank.ua. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, визначений у зобов'язанні. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач не заперечував факту укладання договору, користування кредитним картковим рахунком. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, у порушення норм закону та умов договору, відповідач за вказаним договором зобов'язань належним чином не виконав. Таким чином, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати від відповідача виконання умов кредитного договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 31.10.2017 року, та відповідно до розрахунку заборгованості за договором, наданого суду позивачем, відповідач має заборгованість у розмірі 60543,48 гривні, яка складається з наступного: 2988,91 гривень - заборгованість за кредитом; 50693,36 гривні - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3502,00 гривні - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 2859,21 гривень - штраф (процентна складова). Відповідно ст. 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Таким чином, виходячи з викладених вимог закону та умов договору, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість: по тілу кредиту 2988,91 гривень, нарахованих відсотків за користування кредитом 50693,36 гривні. Разом з цим, суд не погоджується з вимогою позивача, що стосується стягнення суми штрафів з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частина 1 ст. 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня). Згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, головним критерієм в оцінці правомірності застосування штрафу та пені в межах одного договору є перевірка обставин щодо їх одночасного застосування саме щодо одного і того самого виду порушення. Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено нарахування пені у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 гривен. Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Тобто, умовами кредитного договору, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення (порушення строків виконання, несвоєчасне виконання) грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення але не менше встановленого договором (наказів банку) розміру пені за місяць з можливістю збільшення такого мінімального розміру у разі виникнення прострочення за другий місяць поспіль. Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.5.6. передбачено у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку. У той самий час, згідно з п. 2.1.1.7.6. Договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 гривень + 5 % від суми позову. Тобто застосування і штрафу і пені пов'язано з порушенням позичальником строків виконання грошових зобов'язань за договором. Суд не погоджується з доводами Банку про необхідність стягнення зі [PERSON] штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 гривень та штрафу (процентна складова) в сумі 2859,21 гривень та виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Cуд відмовляє у вимогах про стягнення штрафів, як різновиду неустойки у зв'язку з їх необґрунтованістю та невідповідністю вимогам ст. 61 Конституції України (подвійна відповідальність за одне й те саме порушення). Враховуючи вищевикладене та, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак про безпідставність вимог банку в цій частині Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003цс 15 від 21.10.2015 року. Підстав для відступлення від даної правової позиції, в даному випадку, суд не вбачає. З розрахунку, наданого суду ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що відповідачу за порушення зобов'язання нараховані як пеня, так і штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором не відповідає нормам чинного законодавства та є безпідставним. У зв'язку з зазначеним, суд вважає, що вимоги про стягнення штрафів: 500,00 гривень -(фіксована частина) та 2859,21 гривень - штраф (процентна складова), до задоволення не підлягають. За правилами частин першої, третьої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України, право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-1415цс15. Відповідач не заявляла вимогу щодо застосування в даній справі строку позовної давності, тому суд не вбачає підстав для його застосування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що обов'язок доказування покладається на сторони і позивач надав розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем, суд приймає його у якості доказу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають до часткового задоволення, так як частково обґрунтовані та доведені. Враховуючи викладене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у сумі 57184 гривні 27 копійок, з яких: 2988 гривень 91 копійка - заборгованість за кредитом; 50693 гривні 36 копійок - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3502 гривні 00 копійок - заборгованість за пенею та комісією. В решті позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів, наведених в даному рішенні. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», пропорційно до задоволених позовних вимог, судові витрати у сумі 1511 гривень 22 копійки. На підставі наведеного та

Outcome: approved