Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

ПАТ КБ Приватбанк звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 24 799,13 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 02.07.2012 року, а також понесених судових витрат (а.с.2-3). Заявлені вимоги мотивує тим, що у відповідності до укладеного договору від 02.07.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідно до умов договору. Проте, зобовязання щодо своєчасного внесення вказаних у Договорі платежів відповідачем порушені, внаслідок чого станом на 29.02.2016 року виникла заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 24 799,13 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.128). Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначила, що відповідач дійсно отримувала у банку зарплатну картку, проте кредитну картку не отримувала. Крім того, у анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг не зазначено яку саме картку отримала відповідач. Також, матеріали справи не містять доказів щодо строків дії картки. Після перерви відповідач та її представник в судове засідання не зявилися, представник надав заяву про продовження розгляду справи у їх відсутності, просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.129). У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України після перерви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 02.07.2012 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н (а.с. 7-8, 9-32), із встановленням кредитного ліміту, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Форма договору складається із заяви позичальника, памятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг та тарифів. Відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Відповідно до Умов надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Згідно довідки ПАТ КБ Приватбанк кредитний ліміт по картці №5211537415063093 підвищувався з 300 грн (02.07.2012 року) до 1 700 грн (02.07.2013 року). В подальшому кредитний ліміт було знижено до 1 560 грн (15.07.2013 року) (а.с.76,102). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом, зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позичальника достроково вимагати повернення частини суми позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до розрахунку заборгованості за даним кредитним договором вбачається, що відповідач [PERSON] станом на 31.07.2016 року має заборгованість перед банком у сумі 24 799,13 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 1 552,61 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 18 089,42 грн; заборгованість по комісії 3 500 грн, а також заборгованість по штрафам - 500,00 грн (фіксована частина) та 1 157,10 грн (процентна складова) 1 657,10 грн. Представник відповідача, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який має визначається календарною датою або настанням події, з якою повязаний його початок. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-5) останній платіж здійснено 21.06.2013 року на суму 700 грн. Разом з тим, як вбачається із виписки за період з 01.01.1999 року по 15.10.2016 року та з 01.01.1999 року по 31.10.2016 року по картці №5211537415063093 здійснювались банківські операції (а.с.103-107, 113-117), останні операції здійсненні відповідачем 10.11.2012 року поповнення карткового рахунку на суму 400 грн та 13.11.2012 року отримання готівки в банкоматі в сумі 200 грн. У вказаній виписці відсутні відомості щодо здійснених відповідачем 21.06.2013 року платежів по погашенню кредиту на суму 700 грн. Суд не може взяти до уваги довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.102 зв) про те, що відповідачу було видано дві кредитні картки №5211537415063093 (дата відкриття 02.07.2012 року) та № 5211537414607379 (дата відкриття 20.11.2012 року), термін дії яких 03/16, в силу того, що згідно з правилами ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування та що позивачем не надано первісні документи на підтвердження даної обставини щодо строку дії картки, а сторона відповідача заперечила наявність такої платіжної картки. Таким чином, належним доказом на підтвердження останнього платежу є виписка по картковому рахунку із зображенням всіх проведених операцій. Тобто, відповідач 10.11.2012 року внесла останній платіж на погашення кредиту в сумі 400 грн і з вказаного часу припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором, а банк звернувся до суду з позовом 02 вересня 2016 року, пропустивши трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на вищезазначене, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні вимог позивача належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для його поновлення. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed