Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з нею договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява на отримання кредиту разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складають між нею та банком кредитний договір. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість по кредиту у розмірі 16890 грн. 38 коп., з яких: 5542 грн. заборгованість за кредитом, 10205 грн. 98 коп. заборгованість по процентам за коритування кредитом, 100 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 792 грн. 40 коп. штраф (процентна складова). Оскільки відповідачка в добровільному порядку не погашає свій борг, банк просив стягнути його в примусовому порядку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності, задовільнити позовні вимоги та врахувати надані позивачем письмові пояснення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила провести розгляд справи у її відсутність та врахувати надані до суду пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву. У відзиві [PERSON] вказала, що позов визнає частково, лише в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 5542 грн., в іншій частині позовні вимоги банку не визнає та просить відмовити в цій частині. В поданій до суду заяві представник відповідачки, адвокат Кочетков Г.О. просив проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідачки, врахувавши викладену у відзиві позицію. За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами\~\~\~\~\~\~\~\~ ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, вважає що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Згідно з п. 1 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Як встановлено з оглянутої судом заяви від 15 жовтня 2008 року [PERSON] оформила в ПАТ КБ «Приватбанк» платіжну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періода»\~ та отримала кредитний ліміт в сумі 1000\~ грн., зі сплатою 3 % на місяць на залишок заборгованості (а.с.9). Окрім того, позивачем як на підставу для звернення до суду із даним позовом було надано довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періода». З вказаної вище довідки вбачається, що вона підписана [PERSON] 15 жовтня 2008 року та відповідно до неї, вона зобов`язалась сплачувати по кредиту відсотки, штрафи та пеню (а.с.10). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд зазначає, що у відповідності до ст. 76 ЦПК України письмові пояснення сторони не є доказами. На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надало суду, крім заяви і довідки, зазначених вище, умови і правила надання банківських послуг (а.с.11-16). Надані докази АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують погодження сторонами всих умов кредитування. Як вбачається з матеріалів справи умови і правила надання банківських послуг, які разом із підписаною відповідачкою заявою, складають догворів (а.с.11-16) не містять підпису відповідачки [PERSON] . Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в позовній заяві вказує на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною картою» та\~ «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.2). Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). У частинах першій та третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд враховує, що відповідно до наданої позивачем довідки про видані відповідачу кредитні картки, остання кредитна картка [NUMBER] була видана [PERSON] 05 лютого 2014 року, термін дії вказаної кредитної картки сплив у жовтні 2017 року (а.с.120), відповідно здійснення будь-яких розрахункових операції після закінчення терміну дії картки були неможливі, заява б/н від 15 жовтня 2008 року підписана сторонами, не містить кінцевого строку повернення кредитних коштів (а.с.9). Фактичне використання кредитної картки позичальницею [PERSON] , що свідчить про визнання нею наявності між сторонами справи відповідних правовідносин, не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів, як проценти на прострочену заборгованість, пеня та штрафи. При цьому наявність правовідносин між сторонами під сумнів судами не ставиться, що свідчить про визнання відповідачкою боргу за тілом кредиту. У відповідності із наданим суду розрахунком, зазначеним у позовній заяві, позивач станом на 28 лютого 2018 року нарахував [PERSON] заборгованості за кредитом, з яких: 5542 грн. заборгованість за кредитом, 10205 грн. 98 коп. заборгованість по процентам за коритування кредитом, 100 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 250 грн. штраф (фіксована частина) та 792 грн. 40 коп. штраф (процентна складова). АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема і пені, комісії та відсотків за користування кредитом. Як вбачається з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 15 жовтня 2008 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , станом на 28 лютого 2018 року заборгованість відповідачки за процентами складає 10205 грн. 98 коп., зокрема з них: 396 грн. 37 коп. несплачені проценти на поточну заборгованість та 9809 грн. 61 коп. несплачені проценти на прострочену заборгованість (а.с.8). Однак, суд\~ приходить до висновку, про те, що підписавши заяву б/н від 15 жовтня 2008 року [PERSON] зобов`язалась сплачувати банку 3 % на місяць на залишок заборгованості, що відповідає розрахунку «нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти» в сумі 396 грн. 37 коп., які вказано в розрахунку «% ставка (поточна заборгованість) в ромірі 36% (3% відповідно до заяви х 12 місяців = 36%)». Які на думку суду і підлягають до стягнення з відповідачки на користь банку. Вказана позивачем сума несплачених процентів на прострочену заборгованість 9809 грн. 61 коп., яка вказана в розрахунку «нараховані на прострочену заборгованість за кредитом проценти», «% ставка (поточна заборгованість) 72%». Вазаний розмір відсотків не передбачений умовами заяви б/н від 15 жовтня 2008 року, а тому не може бути стягнутий з відповідачки. Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому зазаконом надані відповідні пільги. За змістомстатті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд зазначає, що надані банком Умови і правила надання банківських послуг достовірно не підтверджують обставини про конкретні запропоновані відповідачці [PERSON] . Умови та правила банківських послуг та домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами. Що стосується позовних вимог банку про стягнення з [PERSON] заборгованості по несплаченим процентам на прострочену заборгованість, заборгованості за пенею та комісією та штрафів, суд зазначає наступне. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, пеня, комісія та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 жовтня 2008 року, посилався на «Тарифи банку», «Умови надання банківських послуг», які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Тарифи» та «Умови» узгоджені з відповідачкою [PERSON] при підписанні заяви від 15 жовтня 2008 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів на прострочену заборгованість, пені, комісії та щодо сплати штрафів та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, «Тарифи Банку», розміщені на сайті позивача належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що заява підписана [PERSON] 15 жовтня 2008 року, крім анкетних даних\~ відповідачки, типу кредитної картки та розміру % на місяць на залишок заборгованості (3%) не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальниці на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. В заяві відсутні відомості щодо схеми погашення кредиту, нарахування відсотків на прострочену заборгованість та міра відповідальності за порушення зобов`язань по кредиту (а.с.9). До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідачка [PERSON] була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Надані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг (а.с.11-16) не підтверджують узгодження з позичальником конкретних умов кредитування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідакач не підписувала вказані позивачем в позові Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/pages/70, то такі докази є неналежними і не беруться до уваги судом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці [PERSON] . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів на прострочену заборгованість, пені за прострочене зобов`язання,заборгованості за пенею та комісією, штрафів, надані позивачем Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. За таких міркувань, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України. Однак, враховуючи, що банківською випискою по карті\~ [PERSON] , заявою,\~ довідкою, а також розрахунком заборгованості за кредитним договором підтверджено факт отримання та використання кредитних коштів, такий факт визнала і сама відповідачка у відзвиві на позовну заяву, та у зв`язку з тим, що такі кошти добровільно не повернуті АТ КБ «ПриватБанк», суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь банку тіла кредиту в сумі 5542 грн., а також 3 % на місяць, що передбачені заявою від 15 жовтня 2008 року в сумі 396 грн. 37 коп., оскільки позивачем доведено використання позичальником кредитних коштів, встановлення 3 % на місяць та невиконання обов`язку щодо їх повернення кредитору. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що вона не повинна сплачувати проценти, оскільки не підписувала жодних документів, які б встановлювали їх розмір, суд не бере до уваги, оскільки дані факти не підтвердженні жодними належними та допуститими доказами та спростовуються заявою від 15 жовтня 2008 року, яка підписана особисто відповідачкою. Суд, звертає увагу стосовно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що надана позивачем на підтвердження позовних вимог, в якій визначені, в тому числі: тип кредитної лінії, пільговий період (30 днів), базова відсоткова ставка за користування кредитом -3% в місяць (36% річних); розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, зазначено про штрафні санкції, пеню, комісію. Однак, умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не можуть бути прийняті судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки, відсутні будь - які підтвердження, що дана довідка стосується заяви б/н від 15 жовтня 2008 року. Як вбачається із дослідженої вище заяви від 15 жовтня 2008 року № б/н зазначено базову відсоткова ставка кредиту 3 % на місяць на залишок заборгованості (а. с. 9), іншого розміру відсотків така заява не містить. Отже, сторони погодили сплату відсотків за користування кредитними коштами в саме розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості. Суд погоджується з посиланням відповідачки на те, що позивачем не підтверджено в повному обсязі укладення кредитного договору на тих умовах, які заявлені банком у позові, оскільки в Умовах та Правилах надання банківських послуг відсутній підпис відповідачки [PERSON] . У ст.1050 ЦК України передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення відсотків, однак таких вимог банк не заявляв. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості по процентам на прострочену заборгованість, заборгованості за пенею та комісією та штрафів є необгрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому до задоволення не підлягають. Таким чином суд, приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 5542 грн. та несплачених відсотків на поточну заборгованість в сумі 396 грн. 37 коп., а всього 5938 грн. 37 коп. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід було б стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Однак, як вбачається з копії посвідчення № [NUMBER] серії ААЗ № 881332 від 15 вересня 2014 року відповідачка [PERSON] є пенсіонером 2 групи по інвалідності довічно (а.с.80), відповідно до п. 9 ч. 1 ст.\~ 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved