Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач 10.07.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Одеської міської ради та проси: визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 14.02.2013 року №375746; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 14.02.2013 року №3-42143; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. №1654 як такий, що укладений під впливом обману. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2014 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказаний договір був фактично договором купівлі-продажу, адже позивач передав дарувальнику 90 000 доларів США. Пізніше позивачу стало відомо, що такого об1єкта нерухомості не існує, документи на квартиру були підроблені. Позивач вказує, що договір дарування є удаваним та недійсним, оскільки вчинений під впливом обману. На підставі автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла до провадження судді Свяченої Ю.Б. та ухвалою від 11.07.2017 року залишена без руху. Ухвалою суду від 17.07.2017 року провадження у справі було відкрите. На підставі розпорядження керівника апарату суду №950/18 від 01.03.2018 року, справа була передана судді Кравчук Т.С., ухвалою якої від 02.03.2018 року прийнята до провадження. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , по справі повторно проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого головуючим обрано суддю Загороднюка В.І., ухвалою якого від 22.05.2018 року справа прийнята до провадження. У судовому засіданні 29.10.2018 року було залучено до участі у справі третю особу - Департамент міського господарства Одеської міської ради. На підставі розпорядження керівника апарату суду №650/19 від 29.01.2019 року, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади, в результаті проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою від 31.01.2019 року справу прийнято до провадження судді Бондаря В.Я. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.03.2019 року. У підготовчому засіданні 13.03.2019 року було задоволено клопотання про заміну неналежного відповідача та змінено відповідача - Одеську міську раду на належного - Департамент міського господарства ОМР, Одеську міську ради залучено до участі в справі в якості третьої особи. З метою повідомлення відповідача, оголошено перерву до 12.04.2019 року. До суду 13.03.2019 року засобами електронного зв`язку надійшла заява [PERSON] про визнання позову, яка не приймається судом до уваги, адже встановити належність даної заяви саме відповідачу [PERSON] , неможливо, адже заява відправлена з електронної пошти « [PERSON] ». Також заява містить копію підпису нібито відповідача. Інша заява від 12.04.2019 року нібито від [PERSON] , надійшла з електронної пошти [PERSON] , який представляє інтереси позивача, тому також не може бути прийнята судом до уваги як визнання відповідачем позову. Ухвалою суду від 12.04.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 12.06.2019 року. У судове засідання учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 24.07.2019 року. У судовому засіданні 24.07.2019 року представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належим чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.02.2013 року [PERSON] було видано розпорядження органу приватизації, згідно якої передано у приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.5). 14.02.2013 року видано Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , згідно якого посвідчено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Згідно інформаційної довідки №174945375 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить з 14.06.2017 у розмірі 2/5 частки [PERSON] та у розмірі 3/5 частки [PERSON] (а.с.129-131). Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ніколи не був власником майна, що стало предметом позову. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що права [PERSON] порушені. оскаржуваний позивачем договір дарування до матеріалів справи не додано, та з матеріалів справи не вбачається, що взагалі між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування чи купівлі-продажу. Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено порушення його прав відповідачами по справі, не надано оскаржуваний договір дарування, не встановлено його права власності на квартиру, що стала предметом спору.

Outcome: dismissed