Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач 01.09.2020 року звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона з 28.04.2001 року до 29.09.2004 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають вже повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На сьогодні [PERSON] навчається у Нікопольському технікумі Національної металургійної академії України на третьому курсі денно-бюджетної форми навчання за спеціальністю 136.1 «Обробка металів тиском», термін навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. Вона зазначає, що відповідач ніяким чином не приймає участі у вихованні сина, у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає. Вона не має можливості самостійно утримувати їх спільного сина, є інвалідом ІІІ групи, в той же час син потребує кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо. Крім того, [PERSON] періодично проходить обстеження по зору, потребує корекції та хірургічного втручання. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) на утримання сина до досягнення ним 23 років, за умови продовження ним навчання. Ухвалою про відкриття провадження від 01.10.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 27.10.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву про стягнення аліментів (а.с. 29-31) з додатками, згідно якого просить в позові [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання відмовити повністю. Свої заперечення мотивує тим, що на даний час він не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/4 частини його доходу, який становить в середньому 725 грн. на місяць, так як останні роки він тяжко хворіє, має ІІ групу інвалідності, перебуває на «Д» обліку та потребує безперервного прийняття ліків. На придбання ліків він витрачає майже половину пенсії, також щомісячно оплачує комунальні послуги, купує продукти харчування, сезонний одяг, засоби гігієни, що має також враховуватись при розгляді справи про стягнення аліментів. Також зазначив, що станом на сьогодні він не має у власності будь-якого нерухомого майна, окрім будинку, в якому він проживає, не має будь-яких цінностей та банківських вкладів. В той же час позивачем не доведено, що повнолітній син потребує коштів на проїзд та на придбання підручників. Таким чином, він не має можливості надавати допомогу на утримання сина, а зазначені позивачем обставини в обґрунтування позову не визнає. Також 16.11.2020 року до суду подано позивачем [PERSON] відповідь на відзив (а.с. 36-37) з додатками, згідно якої позивач зазначила, що окрім витрат на навчання існують інші витрати, які необхідні для життєдіяльності сина, а стягнення аліментів є одним із способів захисту інтересів дитини, оскільки дитина на період навчання не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати її у цей період. Відповідачем не взято до уваги стан здоров`я сина, що він потребує проведення корекції зору шляхом хірургічного втручання, не взято до уваги стан її здоров`я. В той же час зазначає, що відповідач має транспортний засіб та земельну ділянку та що вказане майно, можливо приносить додатковий дохід. Третя особа - [PERSON] своїм правом на подання письмових пояснень чи відзиву у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі не скористався, до суду повернувся конверт з вказаною ухвалою суду у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 24). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 28.04.2001 року до 29.09.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають вже повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 3-4, а.с. 6-7). Згідно довідки Нікопольського технікуму Національної металургійної академії України за № 83 від 24.01.2020 року, [PERSON] є студентом третього курсу Нікопольського технікуму Національної металургійної академії України І рівня акредитації, металургійне відділення денно-бюджетної форми навчання за спеціальністю 136.1 «Обробка металів тиском», термін навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року (а.с. 5). [PERSON] є зареєстрованим та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою - [ADDRESS] (а.с. 7). Судом встановлено, що позивач [PERSON] має третю групу інвалідності за загальним захворюванням, встановлену повторно 01.04.2014 року, що підтверджується відповідною Довідкою до Акта огляду медико-соціальною експертною установою, виданою Міжрайонною Нікопольською МСЕК № 1 від 20.03.2014 року, має інші проблеми зі здоров`ям (а.с. 8, а.с. 38-46). Відповідач [PERSON] має другу групу інвалідності за загальним захворюванням, встановлену повторно 01.07.2013 року, що підтверджується відповідною Довідкою до Акта огляду медико-соціальною експертною установою , виданою Міжрайонною Нікопольською МСЕК № 1 від 19.06.2013 року (а.с. 32). Відповідач [PERSON] має також проблеми зі здоров`ям, перебуває на «Д» обліку з приводу бронхіальної астми, що підтверджується відповідною довідкою лікаря КП «Нікопольський центр медико-санітарної допомоги» НМР» від 26.09.2020 року, потребує постійного прийняття відповідних ліків, на придбання яких витрачає певну суму коштів (а.с. 33-34). Позивач в обґрунтування позову посилалася, що [PERSON] у зв`язку з продовженням навчання необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування та підручники, тому він потребує матеріальної допомоги від батька. В той же час зазначала, що вона не має можливості самостійно утримувати їх спільного сина через стан свого здоров`я. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За змістом ст. 199 СК України обов`язок утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, покладено на обох батьків. Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Стаття 182. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів 1. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 20 роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Враховуючи викладе, суд зазначає, що при розгляді справ даної категорії позивач повинна довести продовження навчання повнолітньої сина, потреби в матеріальній допомозі та її розмір, а відповідач - неможливість надання такої допомоги або можливість надання у меншому розмірі, ніж вимагає позивач. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] на даний час не має можливості працевлаштуватися для отримання доходу та самостійно забезпечувати себе через навчання, несе витрати на проїзд до місця навчання, одяг, харчування тощо за рахунок матері, яка має ІІІ групу інвалідності, проблеми зі здоров`ям. Таким чином, [PERSON] дійсно потребує матеріальної допомоги батька на період навчання, так як матеріальної допомоги матері не вистачає. Доводи відповідача про неможливість сплати аліментів на час навчання сина підтвердження не знайшли. Посилання відповідача на те, що його дохід становить в середньому 725 грн. на місяць та що майже половина пенсії витрачається на ліки не підтверджується жодними доказами, при цьому відповідач не повідомляє суд про розмір та джерела свого доходу, жодних даних про розмір його пенсії, інших джерел доходів суду не надає. Наявні в матеріалах справи докази щодо стану здоров`я відповідача та чеки на придбання ліків оцінюються судом в сукупності з іншими обставинами справи та не є визначальними доказами скрутного матеріального становища відповідача в розумінні принципу статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до якої батьки або інші особи, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тому, враховуючи характер спірних правовідносин, суд в при прийнятті свого висновку бере до уваги та оцінює в сукупності докази як позивача щодо стану свого здоров`я та здоров`я повнолітнього сина, так і докази відповідача щодо стану його здоров`я та розміру витрат на своє утримання та лікування, однак враховує, що предмет спірних правовідносин направлений в першу чергу на забезпечення інтересів дитини і надання переваги доводам позивача чи запереченням відповідача в одноособовому порядку, є необхідним, так як обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому синові на час його навчання, при цьому суд враховує, що відповідач має другу групу інвалідності за загальним захворюванням, перебуває на «Д» обліку з приводу бронхіальної астми та у зв`язку з цим потребує постійного прийняття відповідних ліків. В той же час, посилання позивача на те, що відповідач має транспортний засіб та земельну ділянку, які можуть приносити додатковий дохід суд не приймає до уваги, оскільки відповідних доказів суду не надано. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З урахуванням всіх обставин справи: матеріального положення сторін; щодо стану здоров`я кожного учасника справи, дослідивши можливості надання утримання батьком, матір`ю, відсутність доходів у повнолітнього сина у зв`язку із навчанням, а отже він потребує матеріальної допомоги не тільки матері, а й батька та інших обставин справи, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з відповідача слід стягнути аліменти в розмірі 1/8 частини від заробітку та доходів щомісячно, до закінчення повнолітнім [PERSON] навчання, тобто до 30.06.2021 року, але не більш як до 23 років, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін. При цьому суд зазначає, що визначення такого розміру аліментів передбачене вимогами чинного законодавства для забезпечення поліпшення майнового становища [PERSON] , а законні права та інтереси відповідача не порушуються та не погіршують його матеріальне становище. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнення відповідача від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий сбір слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial