Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач 03.05.2018р. звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить суд зобов`язати [PERSON] повернути майно депоненту, шляхом звільнення незаконно зайнятої кімнати [ADDRESS] [NUMBER] , як особу що незаконно її зайняла. Позовна заява обґрунтована тим, що КП «Жилсервіс-5» ДМР є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Відповідно до договору відповідального зберігання (з правом користування) від 22.02.2013р. позивач передав відповідачу на відповідальне зберігання (з правом користування) кімнату [ADDRESS] у вищевказаному гуртожитку. Згідно п.2.1.3 договору відповідач зобов`язаний повернути майно позивачу по першій вимозі в семиденний термін. 18.04.2018р. позивач звернувся до відповідача з вимогою до 28.04.2018р. повернути вказане майно, проте відповідач порушує умови договору та продовжує користуватись спірною кімнатою. Представником позивача надано суду заяву, у якій він позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. [PERSON] надала суду заяву, у якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів КП\~«Жилсервіс-5» є балансоутримувачем гуртожитку, розташованому в [ADDRESS] (а.с.5). 22.02.2013р. між КП «Жилсервіс-5» та [PERSON] був укладений договір відповідального зберігання «з правом користування» (далі Договір), відповідно до умов якого КП «Жилсервіс-5» передає, а [PERSON] приймає на відповідальне зберігання кімнату [ADDRESS] , що належить до власності територіальної громади м. Дніпра і закріплена за КП\~Жилсервіс-5» на праві оперативного управління (а.с.8). Згідно з п.1.4 Договору строк зберігання 6 місяців. Відповідно до п.6.5 Договору у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один тиждень до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк три місці. Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно з ч.1 ст.938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Відповідно до п.2.1.3 вищезазначеного договору [PERSON] зобов`язана повернути майно КП «Жилсервіс-5» по першій вимозі в семиденний термін. В обґрунтування позову КП «Жилсервіс-5» посилається на те, що ним належним чином повідомлено [PERSON] стосовно розірвання договору про відповідальне зберігання та на підтвердження даного факту надає копію повідомлення № 380 від 18.04.2018р. (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Всупереч вищевказаним правовим нормам до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] отримала таке повідомлення, наявні в матеріалах справи копії квитанції з «Укрпошти» не можуть бути достатніми доказами отримання [PERSON] повідомлення про розірвання договору, оскільки з них неможливо встановити, що саме направлялось останній та на яку адресу (а.с.6). Відповідно до п.2.2 Договору виконавець має право користуватись майном, переданим на зберігання для своїх потреб за умови використання майна за його призначенням. Окрім того, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути йому кімнату, шляхом її звільнення, оскільки відповідач її незаконно займає, що по суті є вимогою про виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] [NUMBER] , в [ADDRESS] [ADDRESS] , однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Разом із цим, позивач взагалі не посилається на норми ЖК Української РСР як на підставу позову. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed