Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» як правонаступник закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі позивач або банк) у вересні 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно умов укладеного кредитного договору №KGCNА800001054 від 08 вересня 2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 15 818, 82 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії договору, тобто на термін до 06 вересня 2013 року. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачував відсотки за користування коштами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом станом на 20 серпня 2015 року в сумі 35 515, 95 дол. США. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і складає: заборгованість за кредитом в сумі 4 463, 48 дол. США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 889, 73 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4 470, 64 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 21 990, 07 дол. США, а також штрафи - штраф в сумі 11, 33 дол. США (фіксована частина) та в сумі 1 690, 70 дол. США (процентна складова), а всього 35 515, 95 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 серпня 2015 року складає 783 481 грн. 83 коп. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає посилаючись на викладені обставини та наполягає на стягненні саме вказаної суми та судових витрат. Відповідач в судове засідання зявився, проти позовних вимог заперечує, заперечує проти стягнення з нього пені, вказує, що ним було передано позивачу придбаний ним авто, яке було банком реалізовано за заниженою вартістю. Вихнає, що доказів цього не може надати до суду. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 526, 533, 549-551, 610-612, 614, 615, 617,625, 1054 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, визначеному законом. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативним актом. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У разі порушення виконання зобовязання наступають правові наслідки, встановлені договором або договором, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до вимог ст. ст. 549, 550 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що згідно умов укладеного договору №KGCNА800001054 від 08 вересня 2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 15 818, 82 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії договору, тобто на термін до 06 вересня 2013 року. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачував відсотки за користування коштами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом станом на 20 серпня 2015 року в сумі 35 515, 95 дол. США. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і складає: заборгованість за кредитом в сумі 4 463, 48 дол. США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 889, 73 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4 470, 64 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 21 990, 07 дол. США, а також штрафи - штраф в сумі 11, 33 дол. США (фіксована частина) та в сумі 1 690, 70 дол. США (процентна складова), а всього 35 515, 95 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 серпня 2015 року складає 783 481 грн. 83 коп. Суд приймає до уваги, що сторонами дотримано форми кредитного договору. Суд також приймає до уваги, що Позивачем протягом пятирічного строку не було вжито заходів для повернення кредиту, про що свідчить відсутність письмових претензій про сплату заборгованості за кредитом. Доказів, що позивачем заздалегідь було вжито заходів для повернення кредиту сторонами до суду не надано, оскільки відповідача банком не було повідомлено про наявний розмір заборгованості за кредитним договором ні в 2009 році, ні пізніше. Твердження відповідача, що в 2009 році він передав автомобіль до банку для його реалізації та банком було проведено реалізацію авто за заниженою ціною суд визнає непереконливими та не приймає до уваги, оскільки до суду не було надано жодного доказу на підтвердження. Надану судом можливість провести звірку платежів за кредитним договором відповідач не використав належним чином, тому суд не входить в оцінку доказів щодо розміру заборгованості за кредитним договором, що визначена позивачем. Суд вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобовязань по сплаті заборгованості по кредиту. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу за договором кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь банку, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням умов договору не означає односторонньої відмови від договору, а це є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Суд враховує, що це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Із матеріалів справи вбачається, що кредит видавався банком відповідачу в іноземній валюті (долари США), відповідно до банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, яку Національним Банком України 04 грудня 2001 року було видано Закритому акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк». Даних про те, що позивача було позбавлено ліцензії в матеріалах справи немає. У правовій позиції, що була висловлена Верховним Судом України в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-190цс15 та 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14 зазначено, що вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Також вказано на те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу за договором кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь банку в повному обсязі в сумі 11 823, 85 дол. США, (заборгованість за кредитом в сумі 4 463, 48 дол. США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 889, 73 дол. США та заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4 470, 64 дол. США), а позовні вимоги про стягнення пені та штрафу підлягають задоволенню частково, оскільки розмір основної заборгованості з відсотками та комісією складає 11 823, 85 дол. США, а розмір пені визначений в сумі 21 990, 07 дол. США, що не співмірно з сумою боргу та значно перевищує розмір збитків. Такі обставини є підставою для зменшення розміру пені до розміру 12 000 дол. США. Відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, оскільки відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність три роки. Суд враховує збільшену позовну давність та трирічний строк нарахування неустойки. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу в сумі 11, 33 дол. США (фіксована частина) та в сумі 1 690, 70 дол. США (процентна складова) за несвоєчасне виконання зобовязань по погашенню кредиту суд розцінює, що це є застосуванням до відповідача подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за порушення договірного зобовязання, оскільки відповідно до вимог ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial