Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі також позивач) звернулось до суду з позовом, який обґрунтовується тим, що 05.11.2014 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (надалі також відповідач) був укладений договір б/н, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 грн. зі сплатою відсотків 34.80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Так як відповідач порушив взяті на себе зобовязання за кредитним договором, позивач просить стягнути з нього заборгованість, яка за його підрахунком станом на 30.06.2017 р. склала 11978,11 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання свого представника не направив. Подав клопотання про розгляд справи без участі свого представника. Відповідач в судове засідання двічі не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України на підставі наявних доказів та згідно з ст. 197 ЦПК України без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд встановив наступне. Стаття 10 ЦПК України визначає принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, який передбачає, що: сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Втручання суду у диспозитивне право позивача стосовно руху та подальшої долі заявленого по справі позову та визначення переліку доказів, на його думку необхідних для його обґрунтування, є неприпустимими. Суд відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобовязаний лише за відповідним клопотанням чи заявою особам, які беруть участь у справі, у випадках, встановлених цим Кодексом, якщо у них в цьому є певні утруднення, сприяти у їх доказовій діяльності, розяснюючи в цьому контексті їх права та обовязки попереджуючи про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, а притримання доказів до іншої стадії судового розгляду є зловживанням процесуальними правами, внаслідок чого така особа втрачає таке право. Згідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України для кредитного договору обовязкова письмова форма. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України лише правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Таким чином, відповідно до вказаних норм ст.ст. 205, 207, 1055 ЦК України договір кредиту є укладеним з моменту підписання сторонами умов договору, стосовно яких води дійшли згоди. Згідно до ст.ст. 610-612 ЦПК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків. Тому відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України у даному випадку тягар доведення факту\~укладення кредитного договору та невиконання або\~неналежного\~виконання зобовязання контрагентом (у даному випадку позичальником), а значить і зміст цих зобовязань та розмір боргу, у тому числі пені та штрафів (відповідальності) лежить на кредиторі-позивачеві. З матеріалів справи слідує, що суд двічі викликав представника позивача у судові засідання, призначені на 01.11.2017 р. та 24.11.2017 р. (а.с.50-51, 55, 60-63). Однак двічі у судове засідання представник позивача не зявився, надіславши заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.56-57, 63). 01.11.2017 р. суд електронною та звичайною поштою направив на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалу від 01.11.2017 р., в якій в контексті положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України зобовязав позивача надати банківську виписку та інші документи на доведення факту\~укладення кредитного договору та невиконання або\~неналежного\~виконання зобовязання відповідачем (а.с.59-62). При цьому у своїй ухвалі суд попередив позивача про наслідки ненадання таких документів, зокрема вказавши, що у випадку ненадання відповідних доказів, суд може визнати обставини, що зазначені у позові, недоведеними (а.с.59). Позивач же вказану ухвалу суду проігнорував та без поважних причин не виконав свій процесуальний обовязок вчасно надати докази на підтвердження свого позову, а надіслав до суду лише заяву про розгляд справи без участі свого представника (а.с.63). Наявний же в матеріалах справи один єдиний розрахунок заборгованості позичальника є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторона ми договірних відносин та розміру боргу. Належних і допустимих доказів заборгованості у відповідача у розумінні положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, суду не надав. Виходячи з наведеного суд доходить до висновку, що у цій справі відсутні належні і допустимі докази як на підтвердження існування між сторонами договірних відносин, так і розміру заборгованості відповідача, а тому у позові слід відмовити за недоведеність позовних вимог. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 3, 651, 654, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed