Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що у відповідності до кредитного договору № б/н від 15.05.2013 р., який складається із заяви позичальниці та умов надання банківських послуг і правил користування платіжною карткою, відповідачці [PERSON] надано кредит у сумі 4500 грв., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за користування кредитними коштами, зі сплатою відсотків 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Отримавши гроші [PERSON] взяті на себе обов'язки по кредитному договору у повній мірі не виконала, не забезпечила повернення одержаного кредиту та не сплатила відсотки. Станом на 28.02.2017 р. за нею рахується заборгованість у сумі 34297.90 грв., яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 1966.59 грв., заборгованості по процентах за користування кредитом у сумі 30121.89 грв., заборгованості по пені і комісії за користування кредитом у сумі 100 грв. та штрафу, який складається з фіксованої частини у сумі 500 грв. та процентної складової у сумі 1609.42 грв. Представник позивача у судове засідання не з'явився. Просив розглядати справу в його відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги підтримав. Відповідачка у судове засідання не з'явилася. Її представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. При розгляді справи просить врахувати, що сплинув строк позовної давності. Позивач не врахував, що з моменту останнього погашення заборгованості у сумі 20 грв. минуло більше трьох років, тому просить застосувати ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. З правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016 р. вбачається, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В судовому засіданні встановлено, що 15.05.2013 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальниці, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, на підставі якого відповідачка отримала кредит у розмірі 4500 грв. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, і зобов'язався сплачувати за користування ним по 2.5 % в місяць з терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов'язання погашати кредит та сплачувати нараховані відсотки передбачені договором відповідачка не виконала. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 28.02.2017 р. за нею рахується заборгованість у сумі 34297.90 грв., яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 1966.59 грв., заборгованості по процентах за користування кредитом у сумі 30121.89 грв., заборгованості по пені і комісії за користування кредитом у сумі 100 грв. Крім того, згідно п. 2.1.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грв. + 5 % від суми позову. За вказаним пунктом умов та правил надання банківських послуг відповідачці нараховано штраф за користування кредитом, який складається з фіксованої частини в сумі 500 грв. та процентної складової у сумі 1609.42 грв. Разом з тим, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що 02.06.2015 р. відповідачкою було здійснено останнє погашення кредитної заборгованості на суму 34.43 грв., і якщо з цієї дати рахувати право позивача на звернення до суду, то банк подав до суду позовну заяву в межах строків позовної давності. Представник відповідачки [PERSON] однозначно стверджував, що його дружина [PERSON] з 2014 року не погашала заборгованість за кредитом, тому з метою всебічного та повного з'ясування обставин справи 02.07.2018 р. суд задовольнив його клопотання та постановив ухвалу, якою ПАТ КБ «Приватбанк» було зобов'язано надати суду нотаріально завірену копію кредитного договору, довідку про рух коштів по розрахунковому рахунку відкритому на ім'я [PERSON], первинні документи, які підтверджують внесення грошових коштів в касу банку, а також документи, що підтверджують внесення грошових коштів на погашення кредиту або інших грошових зобов'язань. Банк не виконав вищевказану ухвалу суду, оскільки надав тільки копію заяви-анкети [PERSON] та виписку по рахунку, які не посвідчені належним чином - на кожному документі відсутні підписи правомочної особи банку на вчинення таких дій. Факт перерахування грошових коштів в якості погашення заборгованості за кредитним договором від 15.05.2013 р. саме відповідачкою не доведений, а пояснення її представника банком не спростовані. Зауваження представника відповідачки є резонними, так як суд не бачить сенсу для [PERSON] погашати заборгованість 02.06.2015 р. на суму 34.43 грв., після того як майже рік до цієї дії вона не здійснювала ніяких платежів пов'язаних із погашенням заборгованості та рухом коштів на її картковому рахунку. Також вона не вчиняла ніяких платежів і після цієї дати. Таким чином, строк перебігу позовної давності слід рахувати з 03.08.2014 р., тобто через місяць після несплати чергового платежу. Враховуючи, що у заяві про видачу кредиту не вказано строк дії договору, а погашення по зобов'язанням повинно здійснюватися щомісячно, то про порушення своїх прав банку стало відомо ще 03.08.2014 р., коли відповідачка не здійснила чергову сплату відсотків та суму погашення за наданим їй кредитом. Позов подано до суду 05.04.2018 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Доказів про зупинення, або переривання строку позовної давності по даній справі, а також про поважність причин пропуску позовної давності позивачем не надано. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 251 ч. 1, ст. 252 ч. 1, ст. 257 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідачки просив суд застосувати строк позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заяву стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності. Судові витрати слід покласти на позивача. Тому,

Outcome: dismissed