Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач 03.07.20 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить шлюб сторін розірвати; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини сторін - сина [PERSON] - у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту подачі розглядуваного позову та до досягнення дитиною повноліття. Обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що сторони уклали шлюб 07.08.15 р.. За час шлюбу у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] .. Зазначає, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вона зрозуміла, що вони мають різні погляди щодо життя; не можуть і не хочуть проживати спільно. Сторони біля 1 р. проживають окремо. Шлюб існує формально. Вона не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення останньою віку 3 - х років. Відповідач не бажає добровільно утримувати спільну неповнолітню дитину сторін, хоча має несталий доход, задовільний стан здоров`я, інших утриманців не має, зобов`язаний утримувати спільну неповнолітню дитину сторін. Просить позов задовольнити. За ухвалою судді від 06.07.20 р. позовну заяву було залишено без руху. 21.07.20 р. позивач усунула недоліки позовної заяви. Провадження у справі було відкрито 26.08.20 р. за ухвалою суду. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем було отримано під розпис 03.09.20 р.. 14.09.20 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, що підписаний третьою особою, без надання документа про її повноваження. Тому такий відзив суд до уваги не приймає та вважає, що у встановлені ст. 178 ЦПК України строки відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Суд вирішує справу на підставі наявних у справі матеріалів (доказів). 23.09.20 р. позивач подала до суду заяву у формі відповіді на відзив на позовну заяву, у якій зазначає, що розмір її витрат на правничу допомогу на цей час збільшився на 500 грн у зв`язку з оформленням відповіді на відзив на позовну заяву. Просила стягнути і ці 500 грн як її витрати на професійну правничу допомогу у справі, на її користь із відповідача. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини закладення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: те, що сторони не проживають спільно, мають одну спільну неповнолітню дитину, але позивач не бажає збереження свого шлюбу, заяви від відповідача про надання строку для можливого примирення сторін до суду не надходило, приходить до висновку, що позов в частині вимоги про розірвання шлюбу підставний та підлягає до задоволення. Як стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 07.08.15 р. відділом драцс по м. Ковелю реєстраційної служби Ковельського МРУЮ Волинськоїй області, сторони уклали між собою шлюб 07.08.15 р., актовий запис № 339. Та обставина, що у сторін є на даний час вказана вище спільна неповнолітня дитина, стверджується копією свідоцтва про народження останньої. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач наміру на збереження вказаного шлюбу не має, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, їх неповнолітньої дитини, що мають суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати. Згідно з копією свідоцтва про народження неповнолітньої дитини сторін, вище зазначена спільна неповнолітня дитина народжена за час шлюбу сторін. Відповідно до копії паспорта позивача серії [NUMBER] , вона проживає у [ADDRESS] . Позивач не надала суду доказів того, що спільна неповнолітня дитина сторін на даний час проживає спільно з нею. Однак суд враховує вік дитини та те, що відповідач жодним чином не заперечив такої обставини. Таким чином позивачеві належить право вимоги за розглядуваним позовом в частині вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., що ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.91 р. та набула чинності для України 27.09.91 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дитини, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає разом з дитиною, належну матеріальну допомогу на її утримання не надає, отже, він зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача, яка проживає разом з дитиною. Таким чином позовні вимоги стосовно присудження на користь позивача аліментів є обґрунтованими та суд визнає їх підставними та такими, що підлягають до часткового задоволення. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з такого. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 - 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як зазначено у ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності із ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Даних про те, що відповідач має несталий доход, а також - про розмір такого доходу - позивачем суду також не надано. Однак з огляду на те, що відповідач є працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування не надано, дані про інших утриманців у розпорядженні суду відсутні, суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини сторін і саме у твердій грошовій сумі - як про це просить позивач. Із сукупності оцінених судом доказів є підстави для висновку, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання вказаної вище неповнолітньої дитини та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати її. При цьому суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. За таких обставин суд вважає можливим позов в частині стягнення аліментів задовольнити частково та визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 000 грн щомісячно на підставі ст. 184 СК України, положеннями якої передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому суд враховує, що ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1 779 гривень, з 1 липня - 1 859 гривень, з 1 грудня - 1 921 гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому вимоги позивача про присудження стягнення аліментів з моменту подачі позову не відповідає вимогам чинного законодавства. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати у справі в сумі, понесені позивачем при закладенні до суду позову про розірвання шлюбу, слід стягнути на її користь з відповідача у повному обсязі. Оскільки позивач за даною категорією справ - про стягнення аліментів - звільнена від сплати судового збору за Законом щодо вимоги про стягнення аліментів, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840 грн, 80 коп.. Обговорюючи питання судових витрат, суд враховує, що, дійсно, у порушення вимог ст. 175 ЦПК України, позивачем не було у позовній заяві зазначено попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Разом з тим позивач подала суду докази надання їй адвокатом професійної правничої допомоги і сплати нею витрат на таку допомогу при підготовці двох позовних вимог - в сумі 2 000 грн на час подання позову до суду, а також - про сплату нею судового збору за вимогою про розірвання шлюбу, просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі (без їх деталізації). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, крім судового збору, накладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вважаючи, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 2 000 грн, а позовні вимоги задоволено таким чином: одну з позовних вимог - повністю (100 %), іншу з позовних вимог - частково (50 %), то на користь позивача слід стягнути 1 500 грн таких витрат з врахуванням пропорційності задоволення кожної із цих двох вимог. В решті таких вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу - слід відмовити. Разом з тим заяву позивача про відшкодування додатково такого характеру її витрат в сумі 500 грн від 23.09.20 р. суд вважає безпідставною, так як у заяві позивач зазначає, що вона неочікувано для себе понесла судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн за оформлення «Заперечення на відзив». В дійсності ж позивачем 23.09.20 р. подано документ з назвою «Відповідь на відзив», що відповідає і положенням ст. 179 ЦПК України. Однак доказів понесення нею витрат на професійну правничу допомогу для оформлення відповіді на відзив позивач суду не надала. Оскільки чинним ЦПК України не передбачено подання стороною такого документа як «Заперечення на відзив», то суд вважає непереконливими доводи позивача у тій їх частині, що такі витрати для неї були вимушеними та неочікуваними. Тому у стягненні з відповідача на користь позивача такої суми суд також відмовляє. На підставі наведеного, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 175, 178, 179, 209, 280, 281, 223, 263 - 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 125, 180 - 184, 110, 112 СК України, суд

Outcome: partial