Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач 08.10.2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свій позов обґрунтовував тим, що 20.12.2010р. відповідач [PERSON] позичив у нього 5000доларів США, які зобов»язався повернути до 20.02.2011р., на підтвердження чого написав письмову розписку. Однак на даний час не повернув кошти, ухиляється від зустрічей та ігнорує телефонні дзвінки. Також він, позивач, пропустив строк позовної давності, оскільки утримувався під вартою в Івано-Франківському СІЗО з 24.06.2011р. по 27.06.2014р. Тому просив поновити йому строк позовної давності, так як пропущений з поважної причини, стягнути з відповідача у його користь 64700грн.та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що підстав для поновлення строку звернення до суду не має, оскільки перебування позивача в СІЗО не є поважною причиною. Ще до моменту поміщення у слідчий ізолятор, тобто до 27.06.2011р. він мав можливість звернутися до суду за захистом свого права, також перебуваючи під вартою, позивач користувався послугами адвоката, і звертався у суди з позовами про стягнення заборгованості за договорами позики. Тому просила відмовити у позові, у зв»язку з пропуском позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановлено, що згідно розписки від 20 грудня 2010року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 5000доларів США(що у гривневому еквіваленті станом на 03.10.2014р. становить 64700грн.), та зобов»язався повернути дані кошти до 20 лютого 2011року(а.с.5). Даний факт у судовому засіданні не заперечила представник відповідача. Згідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Однак, відповідно до умов ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У позивача [PERSON] право звернення за захистом свого права виникло 21.02.2011р., однак останній звернувся в суд лише 08.10.2014р., тобто з пропуском строку позовної давності. Твердження представника позивача, і позивача у письмовому поясненні про поважність пропуску строку позовної давності, а саме перебування з 24.06.2011р. по 27.06.2014р. позивача в Івано-Франківському СІЗО, спростовується вироком Івано-Франківського міського суду від 27.06.2014р., з якого вбачається, що [PERSON] саме у період утримання під вартою звертався неодноразово у різні суди про стягнення грошових коштів, зокрема: у 2011-2012р.р. Косівський районний суд Івано-Франківської області, у 2012р. Чортківський районний суд Тернопільської області, у 2011-2012р.р. Верховинський районний суд Івано-Франківської області, у 2011р. Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Також, суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що на підтвердження свого боргу [PERSON] надав [PERSON] довіреність на розпорядження земельною ділянкою, оскільки дана довіреність датована 15.09.2010р., тобто ще до дати позики коштів. Крім того, факт позики грошей у [PERSON] ніхто не заперечував. З огляду на те, що жодних підстав для поновлення пропущеного позивачем строку позовної давності не наведено, останній мав об'єктивну можливість здійснити захист свого права, з позовом до суду звернувся з пропуском трьохрічного строку загальної позовної давності; представник відповідача заявила про пропущення позивачем позовної давності і просила з цієї підстави у позові відмовити,- суд дійшов висновку про відмову в позові за спливом позовної давності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.267, 526, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed