Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач 08.06.2017 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він з 17.03.2010 року працював на посаді майстра на ст. Ясинувата ДП «[PERSON] залізниця». 13.09.2016 року позивач звільнився з підприємства «[PERSON] залізниця» за власним бажанням. У вересні 2016 року ДП «[PERSON] залізниця» реорганізовано у Регіональну філію «[PERSON] залізниця ПАТ Укрзалізниця». Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 24606 грн. 56 коп. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі у розмірі 24606 грн. 56 коп., середній заробіток по день фактичного розрахунку у розмірі 106911,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн.. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, згідно запису трудової книжки БТ-ІІ №7453581, позивач у період з 17.03.2010 року був прийнятий до [PERSON] будівельно-монтажного експлуатаційного управління «ДП «[PERSON] Залізниця» на посаду майстра дільниці 2 групи дільниці водопостачання та санітарно-технічних пристроїв станції Ясинувата. 01.09.2016 року до трудової книжки [PERSON] внесено запис №10 з якого вбачається, що Державне підприємство «[PERSON] залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «[PERSON] залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Того ж дня, до трудової книжки позивача внесено запис № 11 з якого вбачається, що [PERSON] будівельно-монтажне експлуатаційне управління «Державного підприємства «[PERSON] залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «[PERSON] будівельно-монтажне експлуатаційне управління структурного підрозділу «[PERSON] дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «[PERSON] залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». [PERSON] звільнено 13.09.2016 року, про що свідчить відповідний запис трудової книжки БТ-ІІ №7453581 . Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м.Авдіївці Донецької області за формою ОК-7 вбачається, що у період з березня 2016 року по вересень 2016 року позивачу [PERSON] будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням «ДП «[PERSON] залізниця» нарахована заробітна плата в розмірі 7466,81 грн.. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, посилався на те, що відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 24606,56 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він у зв,язку із проведенням реорганізації не набув прав та обовязків, як правонаступник ДП «[PERSON] залізниця» та на підставу своїх заперечень посилався на висновки Верховного Суду України у постановах від 08.02.2017 року, від 22.02.2017 року та інші, оскільки станом на сьогоднішній день ДП «[PERSON] залізниця» залишається юридичною особою та має відповідати за своїми зобовязаннями. Суд звертає увагу, що у зазначених постановах Верховного Суду України мова йде про стягнення коштів за порушення зобов'язань з перевезення вантажу та інше. У даній справі предметом спору є заборгованість по заробітній платі за трудовим договором, який згідно з наказом виробничого підрозділу «[PERSON] будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «[PERSON] дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «[PERSON] залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №1/ос від 31.08.2016 року, у звязку з реорганізацією «ДП «[PERSON] залізниця» продовжив свою дію. Так, згідно з наказом виробничого підрозділу «[PERSON] будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «[PERSON] дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «[PERSON] залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №1/ос від 31.08.2016 року, у звязку з реорганізацією «ДП «[PERSON] залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору у виробничому підрозділі «[PERSON] будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «[PERSON] дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «[PERSON] залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 01.09.2016 року, зокрема з [PERSON] Також, суд звертає увагу, що трудова книжка позивача не містить запису про звільнення у звязку із проведенням реорганізації. За таких обставин, суд дійшов висновку, що ПАТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем по справі. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги відомості про застраховану особу, виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м.Авдіївці Донецької області за формою ОК-7 на імя [PERSON] Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] з урахуванням податку складає 7466,81 грн. та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено. Відповідно до розяснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заробітної плати, підлягають частковому задоволенню та сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 7466 грн. 81 коп. з урахуванням податку. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. За статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Крім того, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, пята). Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, „Про інформацію, „Про авторське право і суміжні права, „Про захист прав споживачів, „Про телебачення і радіомовлення, „Про протидію торгівлі людьми, „Про телекомунікації, „Про жертви нацистських переслідувань. Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному звязку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного, для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Такий висновок викладено в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012. Позивача звільнено з регіональної філії «[PERSON] залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 13.09.2016 року та з ним проведено розрахунок у вересні 2016 року, про що зазначав в судовому засіданні представник відповідача і підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м.Авдіївці Донецької області за формою ОК-7. Позивач звернувся до суду із відповідним позовом лише у червні 2017 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений тримісячний строк визначений ст.233 КЗпП, а тому за таких обставин позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України,\~суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Як встановлено п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду, в сумі 640,00 грн. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial