Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

ПАТ «ОТП [PERSON]» (далі [PERSON]) 22.03.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що 18.01.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено Кредитний договір №СМ-SМЕF00/004/2008. На підставі вказаного кредитного договору [PERSON] надав [PERSON] кредит в розмірі 30\~000 доларів США двома траншами по 15\~000 доларів США 18.01.2008 та 25.02.2008. Для забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, між Банком та [PERSON] 18.01.2008 року було укладено Договір поруки №SR-SМЕF00/004/2008 згідно якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором від 18.01.2008 року. Однак [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 01.03.2016 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 15852,04 доларів США та за процентами в сумі 4544,33 доларів США. Вказану заборгованість позивач просив солідарно стягнути із [PERSON] та [PERSON] на свою користь разом із судовими витратами. 14.09.2016 року [PERSON] подала зустрічний позов до ПАТ «ОТП [PERSON]» про визнання недійсним кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року посилаючись на те, що при укладанні вказаного договору [PERSON] не надав їй інформацію про кредитні умови передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.2 ч.2 ст. 19 вказаного Закону України «Про захист прав споживачів», - підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору. За таких обставин вважала, що кредитний договір від 18.01.2008 року було укладено внаслідок обману з боку Банку, а тому цей правочин має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України. Крім того необхідно застосувати наслідки недійсності правочину, а саме - [PERSON] має повернути Банку суму одержаного кредиту 15000 доларів США, а [PERSON] повинен повернути [PERSON] всі сплачені нею кошти на погашення заборгованості за кредитом та процентами. Ухвалою суду від 14.09.2016 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «ОТП [PERSON]» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, а [PERSON] залучений в якості третьої особи за зустрічним позовом. 21.09.2016 року [PERSON] подала заяву про уточнення зустрічного позову посилаючись на те, що п.4.1.1. кредитного договору передбачена сплата пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобовязання, що є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того під час укладання кредитного договору Банком було порушено статті 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року; п. 4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою НБУ №254 від 18.06.2003 року; Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Правління НБУ №280 від 17.06.2004; п.2.1., ст. 2 гл. 2 розд.2 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №481 від 27.12.2007; п.п. 2.1.1. п. 2.1 ст. 2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998 року. Так в оскаржуваному кредитному договорі та додатках до нього відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умови передбачені п.п. 3.2., 3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року. Банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Не вказано розрахунок орієнтовної вартості кредиту, а Графік погашення заборгованості неодноразово змінювався та є незрозумілим для споживача. Тобто відсутня така істотна умова договору як ціна. Відповідно до розділу 5 кредитного договору, - комісія [PERSON] за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку становить 2% від розміру кредиту, що суперечить ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Також кредитний договір 27.12.2011 року було доповнено умовою про сплату позичальником комісії у розмірі 250 гривень. В той же день 27.12.2011 року [PERSON] зловживаючи довірою позичальника безпідставно отримав 9275,58 гривень із призначенням комісія за зміну умов кредитного договору без ПДВ згідно тарифів Банку, згідно кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року. Позичальник у звязку із тяжкою обставиною, а саме загрозою втрати житла був вимушений укласти Додатковий договір №11 від 27.12.2011 року до оспорюваного кредитного договору, продати свою квартиру, на виручені кошти придбати дешевше житло, а різницю в сумі 10000 доларів США сплатити Банку. Графіки погашення заборгованості не містять даних про вартість супутніх послуг розрахованих Банком, а тому не є узгодженими графіками платежів позичальника. На підтвердження виконання кредитного договору Банком не надано копій первинних бухгалтерських документів. Операції з оформлення кредиту, а також із нарахування та сплати процентів проведені Банком із порушенням Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Правління НБУ №280 від 17.06.2004, Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №481 від 27.12.2007, Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998 року. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та розрахунковим документам щодо погашення кредиту. У наданих Банком Графіках повернення кредиту відсутнє значення абсолютного подорожчання кредиту та реальна процентна ставка. Таким чином умови кредитного договору є несправедливими, та такими, що порушують права [PERSON]. Банк всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав [PERSON] інформації в письмовій формі про всі можливі схеми погашення кредиту, що призвело до порушення прав позичальника, введення споживача в оману щодо реальної відсоткової ставки, отримання значно меншої суми в гривневому еквіваленті ніж передбачено договором, втрати значної суми коштів у звязку із обміном доларів США на Міжбанківському валютному ринку за курсом нижчим ніж встановлено НБУ. Із наданих Банком документів неможливо встановити які суми та на які рахунки зараховувалися, що є несправедливим по відношенню до споживача. Погашення заборгованості в доларах США в касу банку не передбачено, а тому розмір щомісячних платежів встановлено банком незаконно. Оскільки всі розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь Банку, то підписання оспорюваного кредитного договору та наступних правочинів було здійснено позичальником під впливом обману з боку Банку, з метою отримання останнім прихованого додаткового прибутку у вигляді завищеної процентної ставки та додаткових комісій. Банк отримав від [PERSON] за період з 2008 по 2014 рік 35193,45 доларів США, що більш ніж вдвічі перевищує отриманий кредит в розмірі 15000 доларів США. За таких обставин [PERSON] просила суд визнати недійсним кредитний договір №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року та застосувати наслідки недійсності правочину. 6 жовтня 2016 року [PERSON] подала заяву про уточнення зустрічного позову, в якій просила вважати її позов таким, що поданий у звязку із захистом прав споживачів. Крім того просила врахувати, що [PERSON] неправомірно збільшував процентну ставку після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку». Представник ПАТ «ОТП [PERSON]» у судовому засіданні повністю підтримав первісний позов. Заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON]. Просив врахувати, що у період з 2008 по 2014 рік [PERSON] уклав із [PERSON] тринадцять Додаткових договорів до Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008. Під час укладання кожного із вказаних Додаткових договорів [PERSON] визнавала як розмір своєї заборгованості так і факт отримання кредиту в сумі 30\~000 дол. США. На протязі 6 років [PERSON] вносила Банку кошти для погашення заборгованості за кредитом та процентами і також не заперечувала ні умов кредитного договору ні факту отримання 30\~000 доларів США за договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008. Вважав, що зустрічний позов [PERSON] подано з метою уникнути виконання своїх зобовязань за кредитним договором. Просив застосувати до вимог [PERSON] за зустрічним позовом наслідки спливу строку позовної давності. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги Банку не визнала. Підтримала свій зустрічний позов. Додатково пояснила, що дійсно укладала із Банком кредитний договір №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року та отримувала перший транш кредиту в сумі 15\~000 доларів США. Що стосується другого траншу кредиту в сумі 15000 доларів США, то вважає, що вона не отримувала таких коштів. Банк обманув її оформивши кредит в доларах США та не попередивши, що національна валюта може суттєво знецінитися. Крім того просила застосувати до вимог Банку наслідки спливу строку позовної давності. У своїх письмових запереченнях проти первісного позову (т.4 а.с. 1-3, 177-182) [PERSON] посилалася на те, що позивачем не надано доказів предявлення позичальнику вимоги про дострокове погашення кредиту за договором від 18.01.2008 року, оскільки досудова вимога №3371 від 22.02.2016 року направлена [PERSON] не Банком, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке у лютому 2016 року не мало повноважень діяти від імені Банку. [PERSON] до [PERSON] із вимогами про дострокове погашення кредиту не звертався. Вказану вимогу [PERSON] отримала 03.03.2016 року, а до суду [PERSON] звернувся до закінчення 30 денного строку, що суперечить п.1.9.1. Частини №2 Кредитного договору від 18.01.2008 року. Крім того у вимозі йдеться про дострокове повернення коштів за договором від 25.03.2010, а не за договором від 18.01.2008. Отже за таких обставин, на думку [PERSON], у Банку не виникло права на звернення до суду із позовом про дострокове повернення коштів за кредитним договором. Крім того позивачем не надано належних доказів щодо отримання позичальником кредитних коштів у повному обсязі. Кредитний договір та заявки на отримання кредитних коштів є лише намірами на одержання грошових коштів. Виписки з рахунків не є первинними банківськими документами. Наданий банком суду дублікат меморіального ордеру видано безпідставно, а надавати оригінали первинних бухгалтерських документів [PERSON] відмовився. Висновки судової експертизи не підтвердили наявність заборгованості [PERSON] перед Банком, а висновок експерта про отримання позичальником кредиту в сумі 30\~000 доларів США є передчасним та помилковим. Оскільки виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором від 18.01.2008 року було забезпечено Договором іпотеки, на правовідносини між Банком та позичальником повинні розповсюджуватися норми Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», а тому в тексті кредитного договору мали бути зазначені опис усіх грошових зборів і витрат повязаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобовязання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. В той же час [PERSON] не здійснив детальний розпис сукупної вартості кредиту та вартості супутніх послуг; не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги; не визначив реальну процентну ставку; не визначив абсолютне подорожчання кредиту; не попередив позичальника про валютні ризики; не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку та плати за його обслуговування; не визначив строк дії кредитного договору; не визначив порядок припинення дії кредитного договору; не встановив істотної умови договору про дострокове розірвання кредитного договору; не визначив відповідальності кредитора при порушенні умов договору; відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не оприлюднено інформації про умови іпотечного кредитування; не встановив положення про інфляційне застереження. Отже сторонами кредитного договору від 18.01.2008 не було досягнуто згоди, щодо істотних умов договору. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримав всі усні і письмові доводи та заперечення свого довірителя. Просив відмовити у задоволенні первісного позову Банку та задовольнити зустрічний позов [PERSON]. Надав письмові пояснення (т.4 а.с. 191) щодо застосування строку позовної давності до зустрічного позову на чому наполягав [PERSON], - вважав, що при укладанні кредитного договору споживач є слабкою стороною і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності. А тому слід вважати, що [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом не пропустила строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні за його участі позов ПАТ «ОТП [PERSON]» не визнав. Суд вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та висновок експерта, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути кредитодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів належних йому. Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України, - за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 18.01.2008 року між ЗАТ «ОТП [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]») як кредитором, та [PERSON] як позичальником, укладено Кредитний договір №СМ-SМЕF00/004/2008 (т.1 а.с. 4-11), за умовами якого [PERSON] надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 30\~000 доларів США на строк до 17.01.2018 року. За користування кредитом позичальник сплачує проценти, які розраховуються як фіксований відсоток 5,4% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб, у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщується в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватися Банком (збільшуватися чи зменшуватися) в порядку передбаченому цим Договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті www.otpbank.com.ua, а також в приміщенні Банку (як в головному офісі так і в інших установах Банку) на інформативних стендах. FIDR на момент укладення договору складає 7,5 %). Сума кредиту та процентів погашається щомісячно рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору. Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно із кредитними заявками позичальника. Додатком №1 до Кредитного договору є Графік повернення кредиту та сплати процентів підписаний Банком та [PERSON] згідно з яким погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів починаючи з 18.02.2008 по 17.01.2018. У період з 25.02.2008 року по 14.05.2014 між Банком та [PERSON] укладено тринадцять Додаткових договорів до Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008, якими вносилися зміни зокрема до Графіку повернення кредиту та сплати процентів. 18.01.2008 року між ЗАТ «ОТП [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]») та [PERSON] укладено Договір поруки №SR-SМЕF00/004/2008 (т.1 а.с. 12-13), за умовами якого [PERSON], як поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року. Позичальник і поручитель відповідають як солідарні боржники. 27.12.2011, 21.01.2013 та 19.05.2014 року між Банком та [PERSON] були укладені три Додаткові договори до Договору поруки №SR-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 в яких зокрема визначався розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором. 18.01.2008 року [PERSON] звернулася до Банку із Кредитною заявкою про видачу на підставі Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року кредиту в сумі 15000 доларів США (т.1 а.с. 14). 25.02.2008 року [PERSON] звернулася до Банку із Кредитною заявкою про видачу на підставі Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року другого траншу кредиту в сумі 15000 доларів США (т.1 а.с. 14зв.). Банком суду надані копії Дублікатів валютних меморіальних ордерів №1 від 18.01.2008 та №20 від 25.02.2008 року (т.1 а.с. 126) про видачу [PERSON] двох траншів кредиту по 15000 доларів США кожен за Кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008. Відповідно до Розрахунків ПАТ «ОТП [PERSON]» (т.1 а.с. 22, 64, т.3 а.с. 223-224, 250-251), - станом на 01.03.2016 року, розмір заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 складає: за кредитом 15852,04 дол. США, за процентами 4544,33 дол. США, а усього 20396,37 дол. США. Ухвалою суду від 01.11.2016 року (т.1 а.с. 166-169) за клопотанням [PERSON], у справі призначено судову економічну експертизу експертизу документів фінансово-кредитних операцій для вирішення наступних питань: 1.Чи є документально обґрунтованим оформлення ПАТ «ОТП [PERSON]» банківської операції із видачі [PERSON] 25.02.2008 року кредиту в сумі 15000 доларів США за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року? 2.Чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ОТП [PERSON]» станом на 01.03.2016 року за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року умовам укладеного між сторонами кредитного договору (зі всіма змінами та доповненнями) та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором? Якщо не відповідає то в якій частині? 3.Який фактичний залишок документально обгрунтованої заборгованості (із зазначенням його складових) [PERSON] перед ПАТ «ОТП [PERSON]» станом на 01.03.2016 року за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року? Висновком експерта №838/16-23/69/17-23 від 11.09.2017 року за результатами проведення судової економічної експертизи (т.4 а.с. 157-175) надано наступні відповіді на поставлені судом питання: 1.В ході дослідження даними банківських виписок з рахунків №22334001785713, 26200001785713 підтверджено, що 25.02.2008 року було перераховано транш в сумі 15000 доларів США за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року на поточний рахунок [PERSON]. Поряд з тим, у звязку із відсутністю первинних документів (заяви на видачу готівки) в ході дослідження не можливо підтвердити операцію з видачі кредитних коштів з поточного рахунку через касу банку. 2.Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ОТП [PERSON]» станом на 01.03.2016 року за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору (зі всіма змінами та доповненнями) та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором в частині: -збільшення Банком 22.04.2009 тіла кредиту на сумі 763,09 дол. США, яке умовами Кредитного договору (а саме, Додатковою угодою №2 від 21.04.2009) не передбачалося; -згідно Розрахунку заборгованості станом на 01.03.2016 на погашення процентів спрямовано коштів на суму 20391,4 дол. США, фактично згідно виписки по поточному рахунку на погашення процентів за період з 18.02.2008 по 19.09.2014 Банком спрямовано коштів в сумі 20276,4 дол. США; -згідно наданого Банком Розрахунку заборгованості станом на 01.03.2016 процентна ставка за користування кредитом у декількох періодах застосовувалася у розмірах більших ніж зазначалося умовами договорів, а саме: фіксований відсоток + FIDR. 3.Виходячи з умов Кредитного договору проведеним дослідженням по другому питанню щодо повноти погашення заборгованості за кредитом, з урахуванням черговості зарахування коштів визначеної п. 1.5.1.4 Кредитного договору підтверджено, що [PERSON] станом на 01.03.2016 року має заборгованість перед ПАТ «ОТП [PERSON]» в такому розмірі: -заборгованість по кредиту на суму 14047,93 дол. США; -заборгованість по відсоткам (в тому числі прострочена) на суму 3836,98 дол. США. Експерт Черкаського відділення КНДІСЕ [PERSON] у судовому засіданні дала усні пояснення свого висновку. Суд вважає, висновок експерта №838/16-23/69/17-23 від 11.09.2017 року в частині відповідей на поставлені питання, які потребували спеціальних економічних знань, належним та допустимим доказом, оскільки цей висновок є вмотивованим та науково-обґрунтованим, ґрунтується на аналізі умов Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 (зі змінами та доповненнями), а також наданих сторонами платіжних документів, виписок по рахунках. Суд даючи оцінку висновку експерта №838/16-23/69/17-23 від 11.09.2017 року в сукупності з іншими доказами по справі, погоджується та бере за основу встановлену експертом суму заборгованості [PERSON] перед Банком станом на 01.03.2016 року, а саме заборгованість по кредиту в сумі 14047,93 дол. США та заборгованість по процентам в сумі 3836,98 дол. США. Вказана заборгованість підлягає солідарному стягненню із [PERSON] та [PERSON] на користь Банку. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті (долари США), необхідно зазначити наступне. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Сторонами не оспорювався факт наявності у ЗАТ «ОТП [PERSON]» на момент укладання Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року банківської ліцензії на здійснення операцій визначених п. 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у тому числі операцій з валютними цінностями. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 1.11.1 Частини №2 Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008, - усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту. Оскільки у Кредитному договорі чітко визначено, що погашення кредиту та процентів здійснюється позичальником в доларах США, то із відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитом та процентами необхідно стягнути в іноземній валюті (доларах США), без зазначення її еквіваленту у гривні. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року справа №6-145цс14. Щодо доведеності факту видачі Банком 25.02.2008 року другого траншу кредиту в сумі 15000 доларів США [PERSON], який не визнавався у судовому засіданні позичальником, суд вважає, що у розглядуваній справі, сама по собі відсутність оригіналу меморіального ордеру №20 від 25.02.2008 року або Заяви на видачу готівки, не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. При цьому суд виходить з того, що факт надання Банком [PERSON] другого траншу кредиту в розмірі 15000 доларів США необхідно встановлювати з урахуванням всіх обставин справи та сукупності досліджених доказів. Так про отримання відповідачем [PERSON] двох траншів кредиту по 15\~000 доларів США кожен 18.01.2008 та 25.02.2008 згідно умов кредитного договору свідчать не лише надані Банком Кредитні заявки та виписки з рахунків, а й дії самої [PERSON], яка: - після 25.02.2008 року на протязі шести з половиною років, більше як 100 разів здійснювала погашення валютної заборгованості за кредитним договором від 18.01.2008 року; - у період з 2008 по 2014 роки 13 разів укладала із Банком Додаткові угоди до кредитного договору від 18.01.2008 року, якими у тому числі визначався розмір заборгованості за кредитом та в новій редакції викладався Графік повернення кредиту та сплати процентів з урахуванням суми одержаного кредиту у 30\~000 доларів США. Вказані обставини в своїй сукупності дають суду підстави вважати доведеним факт надання Банком [PERSON] кредиту на загальну суму 30\~000 доларів США двома траншами по 15\~000 доларів США кожен 18.01.2008 та 25.02.2008. Зміна Банком процентної ставки відбувалася не в односторонньому порядку, а за домовленістю сторін викладеною у Кредитному договорі, яким процентна ставка визначена змінюваною (фіксований відсоток + FIDR), а тому не суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції до внесення змін Законом №1734-VIII) та ст. 1056-1 ЦК України. Надсилання [PERSON] та [PERSON] Досудових вимог про погашення заборгованості 26.02.2016 року від імені Банку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із помилковим зазначенні дати кредитного договору як 25.03.2010 (т.1 а.с. 15-16), суд не вважає підставою для відмови у задоволенні первісного позову. ПАТ «ОТП [PERSON]» звернувся до суду із розглядуваним позовом у лютому 2016 року, заявивши вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом та процентами та продовжує по теперішній час наполягати на задоволенні цих вимог. При цьому суд враховує, що у випадку, якщо б [PERSON] чи [PERSON] мали намір в добровільному порядку погасити заборгованість за кредитним договором від 18.01.2008, то в них було достатньо часу для цього, як до так і після звернення Банку з позовом до суду. Відмова від права звернення до суду за захистом своїх прав є недійсною (ч.3 ст. 3 ЦПК). Підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог Банку суд не вбачає, оскільки з позовом до суду [PERSON] звернувся 22.03.2016 року, а останній платіж [PERSON] на погашення заборгованості за кредитним договором №СМ-SМЕF00/004/2008 здійснено у вересні 2014 року. Щодо вимог [PERSON] за зустрічним позовом необхідно зазначити наступне. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, тобто суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже заявляючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, позивач має визначити правову підставу, яка передбачає недійсність такого правочину. [PERSON] вважала кредитний договір від 18.01.2008 недійсним, як такий, що укладено нею під впливом обману з боку Банку. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України, на яку посилався позивач за зустрічним позовом, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В той же час у судовому засіданні ні [PERSON] ні її представником не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] вчинив умисні дії, якими ввів в оману [PERSON] щодо обставин які б могли вплинути на рішення позивача про укладення оспорюваного правочину, а отже і не доведено факт обману [PERSON] з боку Банку при укладанні 18.01.2008 року Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008. При цьому суд враховує, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору у 2008 році була повнолітньою дієздатною особою, самостійно обрала АТ «ОТП [PERSON]» як кредитора, та не мала будь-яких обєктивних перешкод для детального ознайомлення до підписання договору із умовами видачі та повернення кредиту. На протязі більше шести років після укладання договору №СМ-SМЕF00/004/2008 позичальник виконував свої зобовязання за кредитним договором та жодним чином не заявляв про його недійсність. Питання про визнання кредитного договору недійсним виникло лише після звернення Банку з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. [PERSON] по собі факт знецінення національної валюти України відносно валюти кредиту, - долару США, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору. [PERSON] просила застосувати наслідки недійсності правочину укладеного під впливом обману та визнати недійсним кредитний договір в цілому, а не окремі його частини чи пункти. За змістом п.2 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Суд вважає, що Кредитний договір №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 не суперечить вимогам законодавства України, яке існувало щодо таких договорів на час його укладання, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а перевірка оспорюваного договору на відповідність законодавчим актам, які були прийняті після його укладання буде суперечити принципам дії закону у часі. Щодо посилань [PERSON] на те, що кредитним договором (п.4.1.1.) передбачено сплату надмірної пені в розмірі 1% від несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочки, то суд враховує, що [PERSON] у розглядуваній справі не заявляє вимог про стягнення пені, а крім того ч.3 ст. 551 ЦК України передбачає право суду, у разі виникнення спору про стягнення пені, своїм рішенням зменшити розмір неустойки. За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним Кредитного договору №СМ-SМЕF00/004/2008 від 18.01.2008 року та застосування наслідків недійсності правочину. Судові витрати підлягають розподілу за правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України, - пропорційно до розміру задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 8289,53 гривень (т.1 а.с. 1). Розмір задоволених позовних вимог Банку складає 17884,91 доларів США. Таким чином позовні вимоги Банку задоволено на 87,69% від розміру первісно заявлених (20396,37 дол. США). А тому судовий збір який необхідно стягнути із [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на користь Банку пропорційно до розміру задоволених позовних вимог становить по 3634,55 гривень з кожного (із розрахунку 87,69 % від суми 8289,53 грн. / 2). Крім того з Банку на користь [PERSON] та [PERSON] пропорційно до розміру позовних вимог в задоволенні яких відмовлено (12,31%) необхідно стягнути витрати понесені відповідачами на оплату судової економічної експертизи. [PERSON] сплачено за експертизу 3854 грн., [PERSON] 3853 грн. (т.1 а.с. 187-188), а тому з ПАТ «ОТП [PERSON]» необхідно стягнути на користь [PERSON] 474,43 грн. (як 12,31% від 3854 грн.) і на користь [PERSON] 474, 30 грн. (як 12,31% від 3853 грн.). На підставі ст. 15-16, 202-204, 215-216, 230, 526, 533, 553-554, 612, 1048-1050, 1054-1055 ЦК України,

Outcome: partial