Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, який в ході розгляду справи був змінений. Позивач зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014 [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 17901,04грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Згідно ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку із цим станом на 20.03.2018 виникла заборгованість в сумі 54587,73грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 17901,04грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 6011,75грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 26493,48грн., штрафу, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, в сумі 4181,46грн. У зв`язку із цим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 28.11.2014 в сумі 54587,73грн. Пред`явив позов до суду позивач поніс додаткові витрати по оплаті судових витрат у розмірі 1762грн., які складаються з судового збору в сумі 1762грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», позовні вимоги за яким в ході розгляду справи були змінені представником відповідача [PERSON] . Відповідач зазначив, що 01.09.2008 ним було подано відповідну заяву на отримання кредитного ліміту в сумі 7000грн. та ознайомлення та згодою з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також встановленими банком тарифами. На момент підписання заяви [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - ФОП. Кошти встановленого кредитного ліміту в сумі 5000грн. були отримані ним на банківську картку. 15.10.2014 за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» в Господарському суді Запорізької області було порушено провадження по справі №908/4093/14, в якій ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з нього заборгованість за договором банківського обслуговування №б/н від 29.04.2011, який він мов би уклав через систему інтернет-клієнт-банкінг ПАТ КБ «Приватбанк». Він ніяких договорів через систему інтернет не укладав, навіть через те, що не має спеціальних знань по володінню комп`ютером і є невпевненим комп`ютерним користувачем. Разом з тим, своїм правом на участь у судовому розгляді він не скористався, справу Господарським судом розглянуто, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені у повному обсязі і 13.11.2014 прийнято рішення по справі №908/4093/14, яке набрало законної сили 01.12.2014, а вже 09.12.2014 [PERSON] отримав судовий наказ №908/4096/14 про примусове виконання судового рішення та стягнення з нього: 6000грн. заборгованості за кредитним договором від 29.04.2011, 2626,64грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1007,53грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 702грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 1827грн. витрат зі сплати судового збору. За заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» і пред`явленим до виконання наказом суду №908/4093/14 Пологівським РВ ДВС ГТУЮ 03.10.2016 було відкрито виконавче провадження ВП 52393364 та накладено арешт на майно [PERSON] . Таким чином, наявність існування Договору-2 підтверджується матеріалами справи Господарського суду та рішенням, яке набрало законної сили. Поміж тим, після оголошення Господарським судом свого рішення по справі та до набрання цим рішення законної сили (період з 13.11.2014 по 01.12.2014) за ініціативою ПАТ КБ «ПриватБанк», між ним і банком була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток, яка підписана 28.11.2014. Підписаною угодою передбачається, що заборгованість, яка зазначена ПАТ КБ «ПриватБанк» по угоді станом на день її укладення, тобто на 28.11.2014 складає 17901,04грн. Вказана заборгованість складається з сум заборгованості по договору від 01.09.2008 (Договор №1) в сумі 87354,14грн., по договору від 29.01.2011 (Договор №2) в сумі 10666,9грн. Відповідно до ст.22 ГПК України, сторони по справі наділені певними правами. Як закріплено ст.22 ГПК України сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами. Відповідно до ст.78 ГПК України, сторони мають право в процесі розгляду справи, до винесення судом рішення укласти між собою мирову угоду, викласти її у заяві до суду та просити господарський суд затвердити мирову угоду. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов`язків сторін щодо предмету позову. Про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі. ГПК України чітко врегульоване питання укладання угод: в процесі судового розгляду справи та в процесі виконання судового рішення (ст.78 та ст.121 ГПК України). Але у будь-якому випадку ці угоди сторін спору (мирові угоди) мають затверджуватися судом. Генеральна угода не затверджена Господарським судом Запорізької області, через що є такою, що не відповідає ст.22 та ст.78 ГПК України. 13.11.2014 Господарський суд Запорізької області оголосив судове рішення стосовно спору сторін по Договору №2. Проголошенням судового рішення судом підкреслюється завершеність у розв`язанні рішенням конкретного правового питання - спору між сторонами. Тож, Генеральна угода, підписана сторонами під час розгляду справи в суді, не відповідає ст. ст. 22, 78, 121 ГПК України, порушує ст.124 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Зі змісту Генеральної угоди вбачається, що заборгованість відповідача, за якою вже був розглянутий спір в Господарському суді і оголошено судом рішення, стає предметом Генеральної угоди і підписується сторонами. Одна із властивостей судових рішень полягає в їх виключності, що означає неможливість після набрання рішенням законної сили для осіб, які беруть участь у справі, заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки по Договору №2 винесено судове рішення, яке набрало законної сили, то укладеною угодою порушується оголошене Господарським судом Запорізької області рішення по справі №908/4093/14, у зв`язку з чим порушується принцип законності судового рішення та обов`язковості його виконання, закріплений ст.4-5 ГПК України. Підписана між позивачем та відповідачем генеральна угода, яка спирається на Договір №1 від 01.09.2018 та Договір №2 від 29.04.2011, а також приєднання позивача до Умов і правил надання продукту кредитних карт не спрямована на реальне виникнення зобов`язань сторін. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав кредит, а [PERSON] не отримував кредиту саме за Генеральною угодою. Встановлення кредитного ліміту не є передачею грошових коштів за договором. Дана обставина підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01.07.2017 №ЗАSJ-9HAL-18D5-N5D6, з якої вбачається, що сума 17901,04грн. на рахунок позивача не надходила. Підписуючи Генеральну угоду [PERSON] не був суб`єктом підприємницької діяльності. Надання кредитного ліміту по Договору №1 за карткою «Універсальна» позивач пов`язував з споживчими цілями. На момент підписання Генеральної угоди [PERSON] не був зареєстрований суб`єктом підприємництва, так як припинив свою діяльність ще 27.10.2014, про що свідчить витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі №15рп/2011 положення п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором) про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення так і під час виконання такого договору. Тому на час укладення Генеральної угоди, як і при укладенні Договорів 1 та 2 на позивача розповсюджувалися норми Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідно особливості регулювання відносин сторін визначаються цим законом. За змістом ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачами умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживачів. Несправедливим є, зокрема, але не виключно, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції, послуги) у разі невиконання зобов`язань за договором (п.5 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів»). Оскільки за умовами Генеральної угоди по Договору 2 загальна сума включена до Генеральної угоди як заборгованість складає 10666,9грн. і в цю суму увійшли проценти за користування кредитними коштами у сумі 2626,64грн., що підтверджено рішенням Господарського суду Запорізької області по справі №908/4093/14, то виходить, що відповідач нарахував позивачу двічі відсотки за заборгованість за користування кредитом в сумі 2626,64грн. Таким чином реальний процент процентної ставки складає 6261,53грн., що складає більш ніж 34% річних на суму залишку по заборгованості. Крім цього, п.1 Генеральної угоди є несправедливим відносно позичальника з огляду на таке: Генеральна угода не припиняє дію Договору 1 та 2, а вимагає їх виконання; предмет Генеральної угоди включає суми заборгованості, яка стала предметом розгляду справи в господарському суді і по стягненню якої було проголошено судове рішення; сума кредитного ліміту за Генеральною угодою включає окрім суми боргового зобов`язання (тіла кредиту) суми неустойки, штрафів, пені, через що за несвоєчасну сплату встановленого кредитного ліміту знов нараховуються санкції, що фактично є подвійним нарахуванням за одне і те саме правопорушення, тобто подвійною відповідальністю. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди розмір процентів за користування кредитом складає 0,833% в місяць. За порушення строків виконання зобов`язань за договором нараховується пеня за кожний день прострочки у розмірі, передбаченому п.2.1.1.12.6.1, а саме: базова ставка по договору: 30 + 50грн.(одноразово). Пеня нараховується в день нарахування за кредитом. Також за порушення позивачем зобов`язань нараховуються штрафи, передбачені Генеральною угодою - п.п.1.4.3 в сумі 2873,74грн. по Договору 1 та в сумі 1303,72грн. по Договору 2, а за п.2.2 - 4181,46грн. за Генеральної угоди. Згідно розрахунків, проведених ПАТ КБ «ПриватБанк» за основним позовом [PERSON] нараховано на суму заборгованості за кредитом 17901,04грн. відсотки, заборгованість по комісії за користування кредитом та штрафів на загальну суму 22863,19грн., що становить 127,72% від суми нарахованої заборгованості. Отже Генеральна угода передбачає, що розмір вказаної плати за користування кредитом та санкцій може істотно перевищувати розмір самої заборгованості і покладає непомірні грошові зобов`язання на позичальника, а це є несправедливими умовами договору. В зв`язку із зазначеним просить визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 28.11.2014 недійсною. ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заперечення на зустрічнй позов [PERSON] , в яких зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» повністю не погоджується із зустрічним позовом [PERSON] , а саме: відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014 [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 17901,07грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач за первісним позовом підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованим ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. На момент укладення Генеральної угоди від 28.11.2014 обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, Генеральну угоду укладено з дотримання положень законодавства. [PERSON] не додав до позову жодного доказу, що під час укладення Генеральної угоди він не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами. Належних та допустимих доказів порушення зі сторони банку положень ст.203 ЦК України відповідач за первісним позовом не додав до позовної заяви. Отже, правові підстави для визнання Генеральної угоди недійсною з підстав недодержання ст.203 ЦК України відсутні. Зазначає, що при підписанні Генеральної угоди сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов`язків, одночасно встановили рівень відповідальності та порядок дій у разі порушень норм договору. Вважає безпідставним посилання на положення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язання за договором. Проте, неустойка за своєю правовою природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності. Зазначає, що за загальним правилом, встановленим ч.1 ст.624 ЦК України, неустойка стягується з порушника поза залежністю від компенсації завданої порушенням шкоди. Неустойка, встановлена Генеральною угодою не має нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є за своєю природою відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, а є за своєю природою суто мірою по-перше забезпечення зобов`язання, а по-друге мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань за договором. Вважає, що позичальник безпідставно рахує заборгованість по процентам за ставкою 127,72%, адже він включає до заборгованості по процентам в розмірі 3634,89грн. ще й заборгованість по комісії та штрафам, які не мають ніякого відношення до процентів. Проценти за користування кредитними коштами позичальнику нараховані за ставкою 0,833 на місяць. Належних доказів на спростування правильності розрахунку заборгованості по процентам [PERSON]. не надав до суду. Також зазначив, що в розрахунку заборгованості в колонці під назвою «сума комісії та пені» фактично зазначено лише пеню, оскільки нарахування комісії умовами Генеральної угоди не передбачено. Сторони досягли згоди і уклали договір, в якому передбачили умови сплати пені (п.2.8 Генеральної угоди). Згідно до п.2.1.1.12.6.1 УІП при порушенні позичальником зобов`язань за договором, клієнт сплачує банку пеню, яка рахується наступним чином: пеня = базова відсоткова ставка по договору /30 (нараховується за кожен день прострочки кредиту) + 50грн. (одноразово). До позовної заяви долучено редакцію Умов та правил надання банківських послуг, яка затверджена наказом Банку від 06.03.2010 №СП-2010-256. Однак, 30.09.2014 наказом СП-2014-6951966 від 30.09.2014 внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4% від суми заборгованості за кредитом. Позичальнику за порушення зобов`язань щомісячно нараховувалася пеня в розмірі 716,04грн., що складає 4% від 17901,04грн. Таким чином, при укладенні Генеральної угоди між банком і клієнтом позичальником дотримується принцип свободи договору. А саме, позичальник є вільним в укладенні даного договору, виборі контента та визначенні умов договору, підписуючи договір він погоджується з усіма умовами, передбаченими договором. Також зазначає, що принцип свободи договору дає банку право передбачати в кредитних договорах відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов`язання - у вигляді штрафу і за несвоєчасне виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання - у вигляді пені. Застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Також безпідставними є посилання [PERSON] на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.11.2014 по справі № 908/4093/14 про стягнення заборгованості з позичальника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Предметом розгляду по справі №908/4093/14 було стягнення з позичальника заборгованості за договором №б/н від 29.04.2011. Предметом розгляду по даній справі є стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості, що виникла в результаті невиконання [PERSON] Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 28.11.2014. На підставі підписаної позичальником Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості у [PERSON] виникло нове зобов`язання із погашення заборгованості. Генеральна угода від 28.11.2014 не є мировою угодою та не потребує додаткового затвердження Господарським судом, вказана угода діє з моменту її підписання сторонами. [PERSON] в зустрічній позовній заяві не надав доказів на підтвердження позовних вимог. Тому вважає, що всі твердження позичальника ґрунтуються на припущеннях та не підлягають задоволенню, просить відмовити [PERSON] в зустрічному позові до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав до суду пояснення на заперечення ПАТ КБ «ПриватБанк» по зустрічному позову, в яких зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 17901,04грн., однак доказу отримання суми 17901,04грн. за даною Генеральною угодою не надається. Зазначає, що укладеною Генеральною угодою порушений встановлений порядок виконання судового рішення, передбачений ст. ст. 78 та 121 ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження», які передбачають, що будь-яка зміна правовідносин сторін з приводу предмета розглянутого судом спору і в процесі розгляду спору і на стадії виконання судового рішення здійснюється тільки з направленням суду, який прийняв рішення по спору відповідної угоди сторін щодо зміни способу та порядку виконання прийнятого рішення та затверджується цим судом. Угода, укладена з порушенням цих положень законів, не може вважатися законною. ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що у нього була можливість ознайомитися з умовами укладення Генеральної угоди, а також те, що він не надає жодного доказу про те, що він не ознайомився з угодою, однак твердження про те, що він ознайомився з умовами надання кредиту при підписанні Генеральної угоди не можуть відповідати дійсності. Твердження ПАТ КБ «ПриватБанк», що неустойка не носить компенсаційного характеру також не відповідає дійсності. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на свій наказ від 30.09.2014 №СП-2014-695166 щодо одностороннього внесення до Генеральної угоди змін з 01.10.2014 та у зв`язку з цим нарахування пені у розмірі 4%, тобто 716,04грн. щомісячно, підтверджує дисбаланс прав кредитора і позичальника. [PERSON] зазначає, що відповідач за зустрічним позовом, посилаючись на умови Генеральної умови стверджує, що її умовами не передбачене нарахування комісії. Разом з тим, самим відповідачем надається розрахунок первісного позову, у якому відповідач у колонці 14 зазначає «Сума комісії та пені», а пункт 2.1 Генеральної угоди вказує на те, що сума 1574,91грн., яку повинен сплачувати позичальник щомісячно складається з суми заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат, які встановлені Умовами та правилами. Позичальник, маючи оголошене та оприлюднене судове рішення Господарського суду Запорізької області підписує Генеральну угоду, закладаючи в її умови непомірні суми санкцій, залишаючи у цій угоді умови, що стосуються невиконаних договорів і таким чином створюючи для позичальника кабальні умови, через які позичальник потрапляє ще в більшу боргову залежність від позичальника. Через це умови Генеральної угоди не є справедливими, розумними, а договір не направлений на реальне настання наслідків, договір не є вільним волевиявленням слабкої сторони договору, а через це є таким, що не відповідає вимогам закону і є недійсним, тому просить суд задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі. ПАТ КБ «ПриватБанк» 08.11.2017 подав до суду пояснення, в яких зазначено, що банк та відповідач 28.11.2014 уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт по наступним кредитним договорам від 01.09.2008 (Договір 1) та 29.04.2011 (Договір 2). Тобто відповідач, маючи 2 невиконаних кредитних зобов`язання, за якими ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Банком погоджено підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаними договорами, що вбачається із п.1.1.1 та 1.2.1 Генеральної угоди. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 19401,04грн. з урахуванням суми першого внеску в розмірі 1500грн. (п.1.3 Генеральної угоди). Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 28.11.2014 по 30.11.2015, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Зазначає, що кредитні кошти за Генеральною угодою повторно не надаються, угода укладена з метою реструктуризації вже існуючої заборгованості за зазначеними кредитними договорами. Датою 30.11.2015 визначено дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін закінчення виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором і припинення зобов`язань в цілому. Оскільки зобов`язання відповідачем не виконані, банк продовжує нарахування заборгованості у відповідності до умов кредитного договору. Таким чином, розрахунок заборгованості складений станом на дату звернення банку до суду. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. В поясненнях від 27.11.2017 ПАТ КБ «Приватбанк» додатково зазначає, що стягнення заборгованості на підставі наказу, винесеного Господарським судом Запорізької області від 09.12.2014, здійснено не було, на підтвердження чого надано до суду постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Таким чином, відповідач не несе подвійну відповідальність за кредитним договором від 29.04.2011. Зазначено, що прийняття рішення від 09.12.2014 не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення угоди. В розрахунку заборгованості в колонці під назвою «Сума комісії та пені» фактично зазначено лише пеню. 30.09.2014 наказом СП-2014-6951966 від 30.09.2014 внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4% від суми заборгованості за кредитом. Відсотки нараховуються у відповідності до умов Генеральної угоди, а саме п.2.1 у розмірі 0,833% на місяць (10% на рік), що вбачається із розрахунку заборгованості. Зазначає, що банком до суду надано виписку по рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають в повному обсязі. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. ПАТ КБ «ПриватБанк» надав до суду додаткові пояснення від 03.03.2018, в яких зазначив, що предметом даного позову є Генеральна угода від 28.11.2014, а не кредитні договори від 01.09.2008 (Договір 1) та 29.04.2011 (Договір 2), які на сьогоднішній день вже втратили свою чинність у зв`язку із визнанням відповідачем розміру боргу та прийняттям нових умов шляхом підписання Генеральної угоди. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] 17.04.2018 подала до суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що посилаючись на ст.1054 ЦК України, як на підставу позову, позивач не підтверджує доказами (розпискою, меморіальним ордером, витратним касовим ордером чи іншим документом первісного бухгалтерського обліку) отримання відповідачем від позивачем суми кредитних коштів у розмірі станом на 28.11.2014 суми 17901,04грн. на його картковий рахунок чи якимось іншим чином. Тому Генеральна угода від 28.11.2014 не є кредитним договором у розумінні ст.1054 ЦК України. В доданому до позову розрахунку позивач станом на 28.11.2014 вказує суму 17901,04грн. в колонці «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)». Не підтверджене документально отримання цієї суми відповідачем не дає підстав для стягнення зазначеної суми з відповідача, у зв`язку з чим просить суд відмовити у стягнення з відповідача суми 17901,04грн. як суми тіла кредиту. Виходячи зі змісту Генеральної угоди від 28.11.2014, ця угода є договором про новацію боргу у позикове зобов`язання. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановлені для договору позики (ст.1047 ЦК України). Вимогами про новацію правовідносин, закріпленими ст.604 ЦК України, встановлено, що новація не допускається у випадках, встановлених законом. Наявність прийнятого 13.11.2014 рішення Господарського суду Запорізької області по справі №908/4093/14, яке набрало законної сили 01.12.2014, є тією обставиною, при якій новація правовідносин не допускається, оскільки відповідно до ст.22 ГПК України, сторони в процесі розгляду справи господарським судом наділені певними, встановленими ГПК України, правами. Генеральна угода не затверджена Господарським судом Запорізької області, через що є такою, що не відповідає ст.22 та ст.78 ГПК України і відповідно до ч.3 ст.604, ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України є недійсною. Виходячи з викладеного, через не підтвердження існування основного зобов`язання позивач не вправі вимагати і сплату додаткових зобов`язань (штрафів, пені) в силу ч.2 ст.548 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України спеціальна позовна давність в 1 рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафів, пені). В доданих до позовної заяви розрахунках позивачем зазначається станом на 27.11.2017 заборгованість за комісією та пенею в сумі 15036,84грн. Застосовуючи ч.2 ст.258 ЦК України необхідно розрахунок провести за 1 рік до пред`явлення позову, тобто за період, починаючи з 02.02.2016. Станом на 20.03.2018 згідно наданих позивачем розрахунків комісія та пеня складає суму 26493,48грн., виходячи з показників колонки «сума комісії та пені» розрахунку заборгованості за договором №б/н від 28,11.2014. Позивач в доданому до позову розрахунку не виділяє окремо суму нарахованої комісії та суму нарахованої пені, що не можна відокремити, щоб окремо виділити суми для стягнення. Тож, сума заявлених позовних вимог не підтверджується зробленими позивачем розрахунками. На підставі зазначеного просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що позивачем зроблені розрахунки без врахування: погашення відповідачем суми 10336,17грн. - суми боргу за договором від 29.04.2011, яка сплачена за рішенням Господарського суду Запорізької області по справі №908/4093/14, яке набрало законної сили 01.12.2014, і покладена в основу укладення Генеральної угоди від 28.11.2014, квитанція 0.0.991642376 від 19.03.2018; строків позовної давності, що унеможливлює взагалі визначитися з реальною сумою, яку можливо розглядати як борг відповідача. ПАТ КБ «ПриватБанк» надано до суду відповідь на відзив від 18.05.2018, в якій зазначено, що позивачем надана до суду копія Генеральної угоди від 28.11.2014, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, а також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що останній погодився із запропонованими йому умовами. Відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 10% на рік, вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Зазначає, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2012 №578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, користуючись якими, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Видача меморіального ордеру не передбачено Генеральною угодою. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 30.11.2015. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 14.02.2017, тобто до спливу позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Також зазначив, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Гей О.Д. підтримавши змінений первісний позов та виклавши мотиви його пред`явлення, просив позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог відповідача з мотивів, зазначених у запереченнях на зустрічний позов та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти задоволення первісного позову, посилаючись на необґрунтованість пред`явлених вимог з мотивів, зазначених у відзиві на позов та письмових поясненнях, у зв`язку із цим просили уточнений зустрічний позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та давши оцінку доказам, суд знаходить первісний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити із наступних підстав. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ст. ст. 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. 28.11.2014 між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN50OTC801142802 від 01.09.2008 (далі Договір 1), №б/н від 29.04.2011 (далі Договір 2), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Розділом 1 вказаної вище Генеральної угоди сторони узгодили: за Договором 1 зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотків на 489,38грн., комісію на 155,17грн., пеню на 0,00грн., штраф на 2229,19грн. (п. 1.1.1.); заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 8743,14грн. (п. 1.1.2.); дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 - 30.11.2015 (п. 1.1.3.); за Договором 2 зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотків на 0,00грн., комісію на 0,00грн., пеню на 1307,72грн., штраф на 0,00грн. (п. 1.2.1.); заборгованість за Договором 2 з дати підписання Генеральної угоди складає 10666,9грн. (п. 1.2.2.); дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 2 - 30.11.2015 (п. 1.2.3.) Розділом 2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості сторони обумовили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 17901,04грн. на строк 12 місяців з 28.11.2014 по 30.11.2015 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 17901,04грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1574,91грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.11.2015. Відповідно до п.2.2 вказаної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, відповідач сплачує банку штраф у розмірі 4181,46грн. Відповідно до змісту наведеної вище Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, відповідач [PERSON] ознайомився та згоден з Умовами та правилами. Своїм підписом підтвердив факт надання повної інформації об умовах кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а також про його місцезнаходження), а саме: мети з якою кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобов`язаннями позичальника, типу відсоткової ставки, на яку кредит може бути виданий, орієнтовної сукупності вартості кредиту та вартості послуги по оформленню договору (переліку всіх видатків, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні видатки, видатки на страхування, юридичне оформлення та інш.); строк, на який кредит був отриманий; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоти та об`єму; можливість дострокового повернення кредиту та його умов; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковим режимом сплати процентів і державних субсидій, на які позичальник має право, і відомостей про те, від кого позичальник може отримати детальну інформацію, переваги і недоліки запропонованих схем кредитування. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч.1 ст.638, ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. З огляду на викладене, судом встановлено, що спірна Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014 підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; позивач надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й повну інформацію об умовах кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а також про його місцезнаходження), мети з якою кредит може бути використаний; форми його забезпечення тощо, про що свідчить сам зміст оскаржуваної Генеральної угоди. Посилання відповідача [PERSON] в зустрічному позові на те, що він не отримував грошові кошти за укладеною з ним Генеральною угодою, є необґрунтовані, оскільки законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України), тоді як спірна Генеральна угода є укладеною з моменту досягнення її сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що рішенням господарського суду Запорізької області від 13.11.2014 (справа №908/4093/14), яке набрало законної сили 01.12.2014, було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ФОП [PERSON] і стягнуто заборгованість за договором банківського обслуговування б/н від 29.04.2011 в загальній сумі 10336,17грн. Судом також встановлено, що договір банківського обслуговування б/н від 29.04.2011, заборгованість за яким була стягнута з відповідача [PERSON] вказаним рішенням господарського суду Запорізької області від 13.11.2014, є Договором 2, розмір заборгованості за яким було зменшено спірною Генеральною угодою, а тому доводи відповідача [PERSON] про те, що він не укладав даний Договір 2 є неспроможними. Посилання відповідача [PERSON] в зустрічному позові на укладення після ухвалення рішення господарським судом Запорізької області від 13.11.2014 спірної Генеральної угоди, яка в порушення ст. ст. 22, 78 ГПК України не була затвердження господарським судом Запорізької області, суд вважає безпідставним, оскільки зазначена Генеральна угода не є мировою угодою, що укладена сторонами в процесі розгляду господарської справи, на час винесення судового рішення та укладення спірної Генеральної угоди відповідач [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність (27.10.2014), про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, укладення спірної Генеральної угоди з відповідачем [PERSON] як з фізичною особою не порушує законодавство України, оскільки Закон не містить заборон щодо можливості укладення такого договору. Згідно квитанції №0.0.991642376.1 від 19.03.2018, наданої представником відповідача, вбачається, що відповідач [PERSON] сплатив на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти, стягнуті рішенням господарського суду Запорізької області від 13.11.2014, в сумі 10336,17грн., тобто фактично частково погасив заборгованість за спірною Генеральною угодою, тому з метою уникнення подвійного стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , зазначені кошти мають бути враховані при стягненні заборгованості за спірною Генеральною угодою. Щодо доводів відповідача [PERSON] про порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» умов Закону України «Про захист прав споживачів» суд виходить з наступного. Відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг регламентуються Законом України «Про захист прав споживачів». За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Також, відповідно до п.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла станом на 28.11.2014, тобто станом на час укладення спірного договору про реструктуризацію заборгованості), кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім`ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов`язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов`язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов`язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. У разі якщо позичальник у повному обсязі та своєчасно виконає реструктуризовані зобов`язання за кредитним договором протягом трьох років з дня реструктуризації боргу, комерційний банк має право на щорічне зменшення на 0,5 відсотка суми основного непогашеного боргу протягом наступних п`яти років з віднесенням зазначеної суми до складу витрат банку. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що сума в розмірі 1500грн. (п. 1.3 Генеральної угоди) була внесена відповідачем [PERSON] на розрахунковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» в день підписання спірної Генеральної угоди, тобто 28.11.2014, в рахунок погашення кредитної заборгованості. При цьому, суд виходить з того, що реструктуризація заборгованості між сторонами проводиться за неможливості позичальника погасити поточний кредит. Отже, реструктуризація за своєю правовою суттю є зменшення кредитного навантаження позичальника шляхом змін умов чинного кредитного договору. Умови спірної Генеральної угоди свідчать, що узгоджена між сторонами сума щомісячного платежу в розмірі 1574,91грн. включає погашення заборгованості не лише за відсотками за користування кредитом, а й погашення суми основного боргу за кредитом. Оскільки за умовами Розділу 1 спірної Генеральної угоди, сторони зменшили розмір заборгованості кредиту за Договором 1 та Договором 2, то доводи відповідача [PERSON] про несправедливість умов договору та не спрямованість його на реальне виникнення зобов`язань сторін суд визнає безпідставними. Таким чином, дослідивши наведені вище умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014, укладеної між сторонами у цій справі, суд дійшов висновку про їх (умов) відповідність нормам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла станом на 28.11.2014). З огляду на викладені вище обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами недодержання в момент укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014 вимог, які є необхідними для визнання цього правочину судом недійсним. У зв`язку з цим, у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє через його недоведеність. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014, у зв`язку із цим станом на 20.03.2018 виникла заборгованість в сумі 54587,73грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 17901,04грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 6011,75грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 26493,48грн, штрафу, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, в сумі 4181,46грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором. Виходячи з встановлених судом обставин справи, стягненню з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає заборгованість за тілом кредиту, з урахуванням частково сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту, в сумі 7564,87грн. (17901грн. - 10336,17грн.), заборгованість по процентами за користування кредитом в сумі 6011,75грн. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частини перша та третя статті 264 ЦК України). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 28.11.2014 вбачається, що розрахунок заборгованості за пенею та комісією в сумі 26493,48грн. був вчинений станом на 20.03.2018, а з первісним позовом до суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 02.03.2017, тобто поза межами річного строку позовної давності визначеного вимогами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України нарахована заборгованість за пенею та комісією в розмірі 9308,52грн. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Представник відповідач [PERSON] скориставшись своїм правом, передбаченим вимогами ст.267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування строку позовної давності. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за пенею та комісією в сумі 17184,96грн. (26493,48грн. - 9308,52грн.). Однак, вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення одночасно з відповідача пені та штрафів, як це передбачено п. п. 2.2, 2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, п.2.2 спірної Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, відповідач сплачує банку штраф у розмірі 4181,46грн. У той самий час, згідно із п.2.8 цієї є Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах, за кожен день просрочки. Відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Умов і правил при порушенні позичальником зобов`язань за договором, клієнт сплачує банку пеню, яка рахується наступним чином: пеня = базова відсоткова ставка по договору /30 (нараховується за кожен день прострочки кредиту) + 50грн. (одноразово). Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення штрафу, передбаченого п.2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.11.2014 в сумі 4181,46грн., задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28.11.2014 в сумі 30761,58грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 7564,87грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6011,75грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 17184,96грн. та понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1326,56грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial