Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до районного суду з позовом, в якому прохало стягнути з [PERSON] на його користь 22595,37грн заборгованості за кредитним договором і судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00грн. При цьому вказувало, що 17.03.2008 року [PERSON] уклав з банком кредитний договір № PLХRRХ14060030 на суму 4492,35грн з умовами сплати 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.03.2010 року. Відповідач свої обов»язки по поверненню боргу не виконав, оплату чергових платежів не проводив з 29.12.2008 року, через що утворилась заборгованість за кредитом в сумі 3660,86грн, по відсотках за користування кредитом в сумі 489,69грн, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 1940,76грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором в сумі 74022,48 грн. Також нараховані штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500грн та 1052,16грн процентна складова, а разом 81664,95грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровськ від 09.07.2013 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ Приватбанк стягнуто 59070,58грн боргу. Враховуючи, що стягнутий борг відповідачем не сплачувався, позивач прохав стягнути донараховану суму боргу і належних платежів в сумі 22595,37грн. В судове засідання представник позивача не з»явився, направив заяву про розгляд справи без участі представника банку, позов підтримав в повному обсязі, клопотань не заявив, погодився на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] позов не визнав, посилаючись на порушення позивачем строків позовної давності і скасування заочного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська, яким проведено попереднє стягнення всього боргу і належнии платежів, прохав відмовити у задоволенні позову за пропуском строків позовної давності і справу розглядати без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши позиції сторін та оцінивши їх допустимість, належність, достовірність, достатність і об»єктивність, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 17.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір № PLХRRХ14060030, відповідно до пункту 1.1 якого позивач отримав кредит у розмірі 4492,35грн на побутові потреби на строк до 17.03.2010 року зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і повинен щомісячно з 20 по 25 число кожного місяця повертати борг з відповідними відсотками, комісією і винагородою в сумі 319,64грн (аркуші 6-9). Із розрахунку, наданого позивачем за кредитним договором № PLXRX 14060030, вбачається, що станом на 11.06.2015 року борг за кредитом склав 74022.48грн, залишок заборгованості по тілу кредиту 3660,86грн, заборгованість за відсотками 489,69грн, заборгованість за комісією 1940,75грн, нарахована пеня 74022,48грн, що складає 80113,79грн, а також штрафи 500грн (фіксована частина) і 1052,16грн процентна складова (а. с. 5). Із виписки про рух коштів на рахунку позичальника [PERSON] вбачається, що він припинив сплату чергових платежів 29.12.2008 року. 05.12.2013 року і 07.02.2014 року на підставі виконавчого листа у справі № 282/24922/13 проведено стягнення боргу в сумі відповідно 429,24грн та 250грн ( арк. сп. 51). Заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2013 року з відповідача стягнуто 49070,58грн боргу, що складається з заборгованості за кредитом 4331,10грн, заборгованості за відсотками 489,69грн, заборгованості за комісією 1940,76грн і пені 49019,95грн, штрафів 500грн та 2789,08грн ( а. с. 4). 28 грудня 2015 року ухвалою Індустріального суду м. Дніпропетровська заочне рішення скасоване і призначене до розгляду в судовому засіданні ( а. с. 57). Після перегляду заочного рішення 18 лютого 2016 року Індустріальним судом м. Дніпропетровська відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову до [PERSON] за пропуском строку позовної давності. Рішення набуло законної сили 01.03.2016 року ( а. с. 59). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне м майно). Вимога позивача по стягнення основного боргу у виді несплачених платежів, нарахованих відсотків, комісії, на який нарахована додаткова пеня і штрафи, розглянута судом з відмовою у задоволені з підстави пропуску строку позовної давності. Перевіряючи доводи боржника в частині застосування норм закону щодо позовної давності, суд виходив з такого. Сторони встановили строк дії договору з 17.03.2008 року по 17.03.2010 року до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов»язань з щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягає виконанню у строк до 17.03.2010 року. У зазначений строк борг не булро повернуто і позивач мав прав протягом трьох років звернутись до суду з вимогою про поновлення порушених прав, однак до суду звернувся лише 29.04.2013 року. Дане рішення набуло законної сили і обов»язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Враховуючи зазначене, вимога повторного позову про стягнення неустойки ( пені і штрафів) є додатковою вимогою до вимоги за основним зобов»язанням, що випливає з факту невиконання кредитного договору позичальником, і до неї підлягає застосуванню ст. 266 ЦК України щодо спливу строку позовної давності, а тому у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені і штрафів позивачу необхідно відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 10 і ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів, які б спростовували твердження відповідача про порушення ним строку на звернення за захистом його порушеного права, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі викладеного ст.ст. 266, 267, 526, 629 ЦК України,

Outcome: dismissed