Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що прокуратурою області за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні [PERSON] селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Зокрема, рішенням [PERSON] селищної ради від 11.03.10 № 1298-50-У Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель, вул. Київська, 31. На підставі вказаного рішення на імя [PERSON] видано державний акт серії ЯЛ № 217599 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0210, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 011096601163. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.10 [PERSON] відчужив зазначену земельну ділянку [PERSON] Вартість земельної ділянки становить 36\~671,20 гривень. Позивач вказує, що зазначене рішення [PERSON] селищної ради, державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними та мають бути визнані недійсними з наступних підстав. Перевіркою встановлено, що рішенням [PERSON] селищної ради від 11.03.10 № 1298-50-У у приватну власність громадянину передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель. Зокрема, за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені згідно з планово-картографічними матеріалами вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту. Крім того, відповідно до проекту землеустрою, який затверджено оспорюваним рішенням, відведення земельної ділянки передбачене за рахунок земель запасу, однак у період з 01.01.09 по 01.01.11 на території [PERSON] селищної ради згідно з державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалася. На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП Святошинське лісопаркове господарство» та ВО Укрдержліспроект перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 19 Київського лісництва. За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання Укрдержліспроект від 08.10.14 спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.56 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.56 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.01 на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.01 № 59/1493 Київське державне комунальне обєднання зеленого будівництва Київзеленбуд перейменовано на Київське комунальне обєднання зеленого будівництва та експлуатації Київзеленбуд, а державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство. Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках. Крім того, земельну ділянку у приватну власність [PERSON] передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель. Так, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. За ч. 2 ст. 57 Лісового кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. Також відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належить земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших обєктів загального користування. В порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України у проекті землеустрою, затвердженому спірним рішенням [PERSON] селищної ради відсутнє погодження органу лісового господарства. Таким чином, цільове призначення вказаної земельної ділянки змінено в порушення вказаних норм земельного та лісового законодавства не уповноваженим органом, за відсутності погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, землю відведено для житлової забудови за межами населеного пункту, що відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсним рішення [PERSON] селищної ради Київської області. З огляду на викладене [PERSON] селищною радою Київської області з перевищенням визначеним законом повноважень в порушення вимог ст. ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149, п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту смт. Гостомель, без вилучення у постійного користувача передано у приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у звязку із чим рішення селищної ради від 11.03.10 № 1298-50-У є незаконним та має бути визнано недійсним. Прийнятим рішенням [PERSON] селищної ради Київської області від 11.03.10 № 1298-50-У порушено право власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, за відсутності відповідних повноважень передано у приватну власність [PERSON] Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки право власності до [PERSON] перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, то виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217599 підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Підпунктом 3 ч.1 цієї статті ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для предявлення вимог про витребування її з чужого володіння на користь держави. Зважаючи на викладене, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки не заявляється, а для повернення земельної ділянки у державну власність необхідним є припинення правового титулу належного набувача, тобто визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217599, виданого на імя [PERSON] Оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі у приватну власність, зміни цільового призначення, подальшого відчуження земельної ділянки порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. Крім того, враховуючи той факт, що наразі спірна земельна ділянка відноситься до території національного природного парку, порушені вимоги природоохоронного законодавства, які встановлюють особливий статус земель природно-заповідного фонду України. Указом Президента України від 01.05.2014 року № 446/2014 Про зміну меж національного природного парку Голосіївський його територію розширено на 6\~462,62 га за рахунок земель Київського комунального обєднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень Київзеленбуд. Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу резидента України, розширення зазначеного заказника відбулося за рахунок лісових земель КП Святошинське лісопаркове господарство, в тому числі кварталу № 19, за рахунок якого відведено спірну земельну ділянку. Таким чином, земельна ділянка, відведена [PERSON] селищною радою Київської області під забудову наразі є територією національного природного парку Голосіївський та відноситься до земель природно-заповідного фонду. Вказує, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. Про допущені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16.05.14 № 51, тому строк позовної давності прокуратурою не пропущено. В звязку із викладеними обставинами позивач просив визнати недійсним рішення [PERSON] селищної ради Київської області від 11.03.10 № 1298-50-У Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га.; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217599, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0210 площею 0,1000 га з відміткою про перехід права власності до [PERSON]; витребувати з володіння [PERSON] на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0210 площею 0,1000 га вартістю 36\~671,20 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, та просили позов задовольнити. Представники Кабінету Міністрів України в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення, просила застосувати строк позовної давності та у позові прокурору відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - Комунального підприємства Святошинське лісопаркове господарство в судове засідання не зявився, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позов підтримує та просить розглядати справу без його участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням [PERSON] селищної ради Київської області від 11.03.10 № 1298-50-У Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель, вул. Київська, 31. На підставі вказаного рішення на імя [PERSON] видано державний акт серії ЯЛ № 217599 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0210 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 011096601163. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3600 [PERSON], який діяв за довіреністю від імені [PERSON] відчужув зазначену земельну ділянку [PERSON], вартість земельної ділянки становить 36\~672,0 гривень. На даний час власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] Відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року Про зміну меж національного природного парку Голосіївський змінено межі національного природного парку Голосіївський шляхом розширення його території на 6 462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального обєднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста Київзеленбуд, що включаються до складу національного природного парку Голосіївський без вилучення у землекористувача. Відповідно до цього Указу Кабінет Міністрів України зобовязано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку Голосіївський без вилучення у землекористувача. Згідно відповіді на запит прокуратури Київської області від 27.02.2015 року № 05/1-378 та № 05/1-437 вих-15 від 04.03.2015 року щодо надання планово-картографічних матеріалів по селищу Гостомель, на яких відображення межі населеного пункту станом на 01.01.2011 Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 20.03.2015 року № 0-1017-0.4-315/2-15 повідомило, що в звязку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», Управління немає можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку Голосіївський. Згідно відповіді КП Святошинське лісопаркове господарство від 21.11.2014 року № 873, згідно статуту підприємства, зареєстрованого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11.03.2002 року підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території. Також в цьому листі зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 років було предявлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень [PERSON] селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів № 51 від 16.05.2014 року постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в [PERSON] селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га. Відповідно до ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є обєктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний звязок їх використання із лісокористуванням. Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України). Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України). Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу. Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до частини девятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1\~га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами пятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного обєкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства обєкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обовязковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП Святошинське лісопаркове господарство та ВО Укрдержліспроект перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі №19 Київського лісництва. За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 року спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га., вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. Однак в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки відповідачем [PERSON] селищною радою зроблено заяву про застосування строків позовної давності, а посилання позивача, про те, що про порушення прокуратура довідалась лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16.05.2014 року № 51, тому строк позовної давності прокуратурою не пропущено, спростовується відповіддю КП Святошинське лісопаркове господарство від 21.11.2014 року № 873, в якій зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 року було предявлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень [PERSON] селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Крім того, на адресу [PERSON] селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направлялись вимоги про надання належним чином завірених копій рішень [PERSON] селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по вул. Київська і Щорса із наданням повного пакету документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, а саме: 06.10.2010 року №8802 вимога про надання матеріалів у звязку з проведенням прокуратурою м. Ірпеня перевірки оригіналів рішень [PERSON] селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок в сел. Гостомель по вул. Київська та вул. Щорса, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення; 13.01.2011 року за № 312 у строк до 14.01.2011 року на виконання термінового завдання прокуратури Київської області за зверненням народного депутата України [PERSON] щодо законності надання радою земельних ділянок; 11.02.2011 року за № 1425 у строк до 11.02.2011 року за зверненням народного депутата України; 04.07.2011 року за № 5081 у строк до 05.07.2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. У відповідності до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до положення ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи зі змісту статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІУ від 20.12.11 р., пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. При цьому, п. 5 Перехідних положень вищевказаного Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» набрав чинності 15.01.2012 року, а отже, саме з цієї дати почався відлік трьохрічного строку, який сплинув 15.01.2015 року. Таким чином, на час звернення заступника прокурора Київської області з вказаним позовом вже не діяли положення ч. 4 ст. 268 ЦК України, а отже строк позовної давності сплив. У відповідності до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем в судовому засіданні зроблено заяву про застосування строку позовної давності, суд, враховуючи вищевикладене, відмовляє позивачу у позові. На підставі ст. ст. 6, 14, 19, 121, 144 Конституції України, ст. ст. 20-22, 83, 90, 116, 118, 124, 149, 151, 152, 155, 158 ЗК України, ст. ст. 15,16, 21, 257, 261, 267, 328, 388, 392, 396 ЦК України, ст. ст. 5, 27, 31, 57 Лісового кодексу України,

Outcome: dismissed