Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивач 05.04.2021 р. звернувся з позовом до відповідачів про визнання їх таким, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він у 2009 році успадкував квартиру [ADDRESS] . В даній квартирі окрім нього зареєстровані відповідачі. Відповідач [PERSON] приходиться йому колишньою дружиною, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її дітьми. Він не є батьком цих дітей. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.05.2020 р. шлюб між ним та дружиною [PERSON] розірвано. Ще у 2017 році відповідачі переїхали проживати за адресою [ADDRESS] . Відповідачі не беруть участь в утриманні кватири, оплаті комунальних послуг, не зберігають в квартирі своїх речей. Реєстрація відповідачів в квартирі призводить до нарахування додаткових витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Факт того, що відповідачі не приживають за адресою реєстрації можуть підтвердити свідки, яких позивач просить викликати та допитати в судовому засіданні. З цих підстав позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] , яка одночасно є законним представником відповідача [PERSON] , [INFO] , скористалася правом відзиву на позовну заяву, який оформила у формі письмових пояснень (а.с. 38). На обґрунтування таких пояснень зазначає, що вона проживала з позивачем в шлюбі понад 13 років. Позивач в 2019-2020 роках зловживав спиртними напоями, тому вона для того щоб не травмувати дітей знімала квартиру, та переїхала жити по [ADDRESS] . З 14.05.2020 р. вона з позивачем розлучена , однак по березень 2021 року проживала разом з ним, вела спільне господарство, доглядала за його перестарілим батьком, який [INFO] помер в неї на руках. Після смерті батька допомагала з організацією похорон. З березня 2021 року позивач не впускає її з дітьми до квартири, поміняв замки. У приміщенні залишились її особисті речі, та речі її дітей. Вважає, що вони незаконно позбавлені можливості користуватися житлом, а іншого житла в них немає. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки, яких вона просить викликати та допитати в судовому засіданні. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначає те, що твердження відповідача [PERSON] про те, що вона з дітьми в незаконний спосіб позбавлені права на житло є надуманим та безпідставним. Як зазначено в позові та підтверджено в заяві про перегляд заочного рішення від 14.05.2020 р. в цивільній справі № 344/3654/20, відповідач з своїми дітьми ще 2017 році переїхали проживати за адресою [ADDRESS] . Позивач не позбавляв відповідачів права на житло, оскільки відповідачі добровільно його покинули. Також відповідач не надала жодного доказу на підтвердження того, що вона веде з позивачем спільне господарство. Позивач немає наміру забезпечувати відповідачів своєю власністю, оскільки вони не є його родичами. Тому просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні 16.06.2021 р. позов підтримала з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, просила його задовольнити. В судове засідання призначене на 18.06.2020 р. позивач та його представник не з`явилися, та не повідомили суд про причини неявки, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] , яка одночасно є законним представником відповідача [PERSON] , в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила з підстав зазначених у відповіді на відзив, просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 16.06.2021 р. заперечив щодо задоволення позову. В судове засідання призначене на 18.06.2020 р. відповідач [PERSON] не з`явився, та не повідомив суд про причини неявки, про час т а місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, пояснення сторін, їх представників сторін, покази свідків, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2009 р. позивач [PERSON] успадкував за законом квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.04.2009 квартира [ADDRESS] в цілому є власністю [PERSON] (а.с. 10). Згідно з довідкою № 10928 від 08.04.2021 ЦНАП м. Івано-Франківськ окрім позивача в даній квартирі зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON] , дата реєстрації 03.06.2011; [PERSON] , дата реєстрації з 03.06.2011 ; [PERSON] дата реєстрації 03.06.2021 (а.с. 81). Позивач [PERSON] з 21.08.2007 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який розірваний заочним рішенням суду від 14.04.2020р. Ухвалою суду від 11.03.2021 р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 15.05.2020 р. залишено без задоволення (а.с. 79). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він проживає з позивачем в одному будинку та перебуває у дружніх відносинах, постійно приходить до нього в гості. Стверджує, що [PERSON] з своїми дітьми (співвідповідачі у справі) не проживає в квартирі [ADDRESS] , більше чотирьох років. Він не бачить в прихожій та коридорі будь-яких речей відповідачів. Гостював він або у вітальні або на кухні, в інші кімнати та шафи не заглядав, а відтак не стверджує, що там немає речей відповідачів. В січні 2021 р. бачив відповідачку [PERSON] на похороні батька позивача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача, проживає на одному поверсі. Відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] десь чотири роки. Знає, що позивач розірвав шлюб, і відповідачка виїхали із своїми дітьми. Відповідачку [PERSON] бачила в зимі цього року коли помер батько позивача. Їй невідомо за яких обставин відповідачі не проживають в квартирі. Вона була в цій квартирі, зазначає, що там «нема жіночої руки». В прихожій не бачила речей відповідачів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що коли позивач «заходив в запої» він виганяв жінку з дітьми з квартири. Потім дзвонив її коли її було погано. Потім подзвонив, що тато помирає, і вона вернулася, ночувала там, допомагала з похоронами. Відповідачка заробляла гроші, а позивач «пропивав». На запитання суду про те, чи вона була особисто очевидцем таких подій відповіла, що була тільки на похоронах батька позивача, де була і відповідачка [PERSON] .. Особисто вона всього цього не бачила, проте постійно спілкується з відповідачкою, яка їй все розповідає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що позивач почав виганяти відповідачку з її дітьми із квартири. Одного разу відповідачка ночувала із дітьми у неї. Знає, що відповідачка похоронила тата і маму позивача, та до якогось часу там проживала. На запитання суду до якого саме часу відповіла, що десь два три місяці тому. Зазначає, що повідомлені нею обставини їй відомі від відповідачки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він дружить із відповідачем [PERSON] . Відповідачів десь місяців два три назад виселили з квартири. В квітні 2021 він разом з [PERSON] купував алкогольні напої та їжу і відносив її позивачу. Особисто він в квартиру не заходив, речей не бачив. Оцінюючи досліджені докази, суд зазначає наступне. В позовній заяві позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає стаття 405 ЦК України, в частині 2 якої зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що позивачем доведено, що відповідачі не проживають за адресою реєстрації понад один рік. Зазначені обставини підтверджені свідками [PERSON] , і [PERSON] , та не спростовані показами інших допитаних свідків. При цьому, факт присутності відповідача [PERSON] на похоронах батька позивача, чи догляду за ним перед смертю, не є обставиною, яка засвідчує факт проживання. Проте, за змістом ст. 405 ЦК України, доказуванню підлягає не тільки факт відсутності члена сім`ї за адресою реєстрації понад один рік, але й факт того, що така відсутність є неповажною, та відсутність іншої домовленості щодо збереження житла, а також відсутність будь-яких законодавчих обмежень щодо втрати права на житло. Тобто підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. З пояснень відповідачів, показів свідків, вбачається, що відсутність відповідачів за адресою їх реєстрації перебуває поза їх волею, та пов`язана з небажанням позивача в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачкою [PERSON] , забезпечувати житлом її дітей (співвідповідачів у справі). При цьому [PERSON] вживала активних заходів за для збереження шлюбу, зокрема зверталася до суду із заявою про перегляд заочного рішення про розірвання шлюбу, що є додатковим доказом того, що вона мала намір залишитися проживати в житлі позивача. Також при прийнятті рішення суд враховує те, що проживання та реєстрація відповідачів в квартирі з 2011 року, за відсутності іншого місця для проживання, зумовило їх триваючий зв`язок із цим конкретним місцем проживання, тобто це місце проживання для відповідачів є їх «житлом». Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином суд вважає, що встановленні судом фактичні обставини справи, а саме непроживання відповідачів за адресою реєстрації з поважних причин, та тривалий зв`язок відповідачів з цим житлом, виключають можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 405 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed