Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № MKН0GА00000197 від 06.03.2007 року у розмірі 103525,99 доларів США та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 06.03.2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали договір № MKН0GА00000197, відповідно до якого позивач надав відповідачу споживчий кредит в сумі 31332,00 доларів США, з яких на споживчі потреби в сумі 28000,00 доларів США, а також у розмірі 3332,00 доларів США на сплату страхових платежів із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 03.03.2017 року. Однак відповідач не виконав належним чином свої зобовязання за кредитним договором в результаті чого станом на 04.03.2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 103525,99 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Також подав заяву про застосування позовної давності. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно п. 1.1. Розділу 1. Загальні положення Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» (нова редакція), затвердженого Загальними зборами акціонерів від 30.04.2009 року Банк змінив своє найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», серія А01 №054809 від 17.07.2009 року. Також встановлено, що 06.03.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено договір кредиту № MKН0GА00000197 відповідно до якого відповідач отримав споживчий кредит в сумі 31332,00 доларів США, з яких на споживчі потреби в сумі 28000,00 доларів США, а також у розмірі 3332,00 доларів США на сплату страхових платежів із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 03.03.2017 року Згідно з п. 7.1. умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 444,77 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди. Періодом сплати вважати період з «01» по «05» число кожного місяця. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Порядок нарахування та розмір пені у випадку порушення позивальником зобовязання передбачений п. 4.1. кредитного договору. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Взятих на себе зобовязань за кредитним договором № MKН0GА00000197 від 06.03.2007 року відповідач не виконав, у звязку з чим станом на 04.03.2016 року виникла заборгованість в розмірі 103525,99 доларів США, що становить 2713416,29 грн. та складається з наступного: 22866,37 доларів США (599327,56 грн.) - заборгованість за кредитом; 27818,57 доларів США (729124,72 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3802,84 доларів США (99672,44 грн.) - заборгованість по комісії; 44099,32 доларів США (1155843,18 грн.) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 9,54 доларів США (250,00 грн.) - штраф (фіксована частина); 4929,36 доларів США (129198,39 грн.) - штраф (процентна складова). Разом з тим суд звертає увагу на наступне. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.ст. 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як встановлено в ході судового розгляду, що сторони визначили як строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором (п. 5.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 03.03.2017 року (п. 7.1 кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 444,77 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди, періодом сплати вважати період з «01» по «05» число кожного місяця (п.п. 3.1, 3.2, 7.1 кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Таким чином слід прийти до висновку, що поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Розглядаючи цей спір судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як передбачено п. 2.3.3 кредитного договору, що у випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених цим договором, банк на власний розсуд має право зокрема змінити умови договору, а саме зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому договором передбачено, що щодо зобовязань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. Так судом також встановлено, що у звязку порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту ПАТ КБ «Приватбанк» 07.09.2011 року надіслав [PERSON] письмову вимогу № 30.1.0.0/2-70306МКН0L234 із вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, що [PERSON] отримав таку вимогу в кінці 2011 року. З огляду на зазначене слід прийти до однозначного висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п. 2.3.3.) використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши йому письмову вимогу від 07.09.2011 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів протягом 30 днів з дати одержання цієї вимоги. При цьому якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Таким чином предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування, комісії та штрафних санкцій, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15. Додатково судом також встановлено, що 03.04.2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» було предявлено позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з невиконанням умов кредитного договору № MKН0GА00000197 від 06.03.2007 року. Поряд з тим, ухвалою суду від 27.08.2012 року зазначений позов був залишений без розгляду у звязку з неявкою представника позивача. Крім того, також було встановлено, що останній платіж спрямований на погашення заборгованості за кредитом був сплачений банку відповідачем 30.07.2012 року. Як передбачено ч. 1 ст. 265 ЦК України, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Також ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. При цьому в ч. 3 ст. 264 ЦК України зазначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. У звязку цим судом встановлено, що хоча і відповідачем були вчинені дії, які б свідчили про переривання позовної давності (30.07.2012 року - остання оплата по кредиту), проте в будь-якому випадку, звертаючись до суду із цим позовом 25.03.2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт того, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду за захистом порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed