Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

ПАТ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до [PERSON] і ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про звільнення з-під арешту заставного майна, а саме: автомобіля «Opel», модель Zafira 1.8, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий-універсал, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 28.02.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] було укладено договір №LVH9AA00000069, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 11553,55 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,28% на рік на суму залишку заборгованості за кредитомз кінцевим терміном повернення 25.02.2011 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором відповідач [PERSON] передав в заставу вказаний автомобіль, який належить йому на праві власності, після чого була накладена заборона відчуження предмету застави. 10.02.2011 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ при примусовому виконанні виконавчих листів №2-2974/2010 від 24.01.2011 року та №2-2975/2010 від 28.12.2010 на даний автомобіль накладено арешти. З огляду на зазначене ПАТ «ПриватБанк» не може скористатись своїм правом на реалізацію предмета застави для погашення існуючої заборгованості за кредитом. В судовому засідання представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки накладені арешти не порушують прав ПАТ»ПриватБанк». Просить в позові відмовити. Відповідач - ПАТ «[PERSON] [PERSON]» і третя особа - Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, будучи належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили, а тому, суд, з огляду на положення ст.169 ЦПК України, вважав за можливе проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №LVH9AA00000069 (а.с.3-21), відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 11553,55 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,28% на рік на суму залишку заборгованості за кредитомз кінцевим терміном повернення 25.02.2011 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором [PERSON] передав в заставу майно, що належить йому на праві власності, а саме: автомобіль «Opel», модель Zafira 1.8, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий-універсал, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Також встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.12.2011 року звернуто стягнення на предмет застави в рахунок заборгованості у розмірі 11706,78 дол.США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБ України становить 93303,03 грн., автомобіль «Opel», модель Zafira 1.8, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий-універсал, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу [PERSON] Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) Згідно до ст.585 ЦК України та ст.16 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.589 ЦК України та ст.20 Закону України «Про заставу», у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. В силу застави заставодержатель має переважне право перед іншими кредиторами. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Положеннями ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право особи, яка вважає,що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішення суду. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу, якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Як вбачається із витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №47915206 від 22.09.2015 року (а.с.46-50), державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби [PERSON] при примусовому виконанні виконавчих листів №2-2974/2010 від 24.01.2011 року (ВП № 24127813) та №2-2975/2010 від 28.12.2010 року (ВП № 24132543) було накладено арешти на все майно, що належить [PERSON] (а.с.59-60), а отже арешти накладено і на вказаний автомобіль «Opel», який належить [PERSON] на праві власності. Таким чином, у зв'язку з накладенням зазначеного обтяження ПАТ «ПриватБанк» не може скористатись своїм законним правом на реалізацію предмета застави для погашення існуючої заборгованості за кредитним договором. Згідно з п.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна, накладений в рамках виконавчого провадження, може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, та те, що право на заставлене майно у позивача виникло 28.02.2008 року, з моменту укладення кредитно-заставного договору, до винесення постанов державного виконавця від 10.02.2011 року, на підставі якої накладено арешт на спірний автомобіль, ПАТ «ПриватБанк» як заставодержатель має переважне право на звернення стягнення на предмет застави та має право на звільнення його з-під арешту для задоволення свої вимог, тому, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з кожного із відповідачів по 121,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.30).

Outcome: approved