Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач 01 червня 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточнених позовних вимог вказав, що 05 травня 1968 року його нині покійній бабусі згідно ордеру № 118, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради трудящих, була надана квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі позивач зареєстрований та проживає як член сім`ї наймача з 23 грудня 2003 року. За життя бабуся так і не приватизувала вказану квартиру, тому після її смерті позивач і надалі залишився проживати в квартирі. У 2016 році позивач вирішив приватизувати квартиру, однак під час підготовки необхідних документів йому стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання його мати [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною довідкою. Відповідач у 1993 році покинула спірну квартиру добровільно, забравши всі свої речі, де вона мешкає позивачу не відомо. Таким чином, відповідач в займаному нею житловому приміщенні не зявляється, не приймає жодної участі в утриманні квартири, комунальні послуги не сплачує, а отже є всі підстави визнати її такою, що втратила право користування житлом. Позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 1 в будинку № 15 по вулиці Фосфорна в м. Дніпрі. Ухвалою від 20 жовтня 2017 року замінено третю особу, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради на Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Ухвалою від 30 листопада 2017 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську міську раду, Новокодацьку районну у м . Дніпрі раду. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти вирішення справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Треті особи у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції\~Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі\~ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] згідно ордеру № 118, виданого 05 травня 1968 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради трудящихся була надана [PERSON], яка померла 08 квітня 2011 року, на родину: чоловіка [PERSON], сина [PERSON], свекрухи [PERSON] (а.с.7,8). В квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON] (а.с.9). Однак, як зазначив позивач, відповідач у вказаній квартиріне проживає, в квартирі відсутні її особисті речі, та позивач бажає приватизувати вказану квартиру у встановленому законом порядку. Оцінка суду доказів та мотиви застосування норм права судом. За змістом ч.1ст.16 ЦК України\~кожна особа\~має право звернутися\~до суду за захистом\~свого особистого немайнового або\~майнового права та інтересу. За змістом\~ст. 47 Конституції України,\~ст. 9 ЖК Української РСР\~кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 58 ЖК Української РСР\~на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до\~ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~ Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали\~\~бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За змістом\~ст. 65 ЖК УРСР\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9\~\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1\~ст.71 ЖК УРСР\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до\~ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Як зазначив позивач, він є сином [PERSON], який є сином основного квартиронаймача [PERSON] Разом з тим, доказів родинних стосунків, саме, що його батьком є [PERSON] матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять доказів встановленого порядку вселення [PERSON] до спірної квартири, зокрема відсутня письмова згода на це [PERSON], як члена сім'ї наймача. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням зазначених норм та обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що він вселився в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сім'ї наймача, вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та можливість висовувати позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведені обставини, на які він посилається в позовній заяві, а саме, доказів встановленого законом порядку вселення [PERSON] до спірної квартири суду не надано, доказів в підтвердження родинних відносин матеріали справи не містять, відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не законними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.141 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed