Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач 04.11.2019 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просив визнати недійсним договір дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3042; визнати недійсним договір дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3047; визнати недійсним договір дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3023; визнати недійсним договір дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі за №3621. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що в квітні 2007 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір доручення, відповідно до якого [PERSON] повинна була за кошти [PERSON] придбати в [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належні останнім частини квартири [ADDRESS] та оформити всю квартиру цілком на ім`я [PERSON] . Однак, в порушення умов договору, [PERSON] оформила з вказаними особами договори дарування, укладення яких від позивача приховувала. В зв`язку з тим, що зміст договору дарування суттєво відрізняється від змісту договору купівлі-продажу, позивач вважає що вказані договори дарування від 31.05.2007 року підлягають визнання недійсними. Ухвалою суду від 05.11.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 05.11.2019 року повернуто заяву про забезпечення позову. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 14.11.2019 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16.01.2020 року. 16.01.2020 року у зв`язку з неявкою відповідачів, підготовче засідання відкладено на 26.02.2020 року. 26.02.2020 року у зв`язку з неявкою відповідачів, підготовче засідання відкладено на 26.03.2020 року. 26.03.2020 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладено на 28.04.2020 року. 28.04.2020 року у зв`язку з неявкою сторін та запровадженням на території України карантину, підготовче засідання відкладено на 25.06.2020 року. 25.06.2020 року ухвалою суду до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та закрито підготовче провадження із призначенням розгляду справи по суті на 22.07.2020 року. У судове засідання 22.07.2020 року учасники справи не з`явилися, викликані, належного обгрунтування необхідності відкласти розгляд справи не надали. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необгрунтованість. Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач (представник позивача) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто, не вказує на врахування судом поважності причин при повторній неявці позивача до суду (другої підряд). Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Крім того, таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Представник позивача посилається лише на запровадження на території України карантину, як на поважну підставу своєї неявки в судове засідання, що не може розцінюватися судом таким чином, враховуючи обмеження, які встановлені для даного карантину. Так, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 року №343 із змінами та доповненнями внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 дозволена діяльність адвокатів за умови обмеження кількості осіб в одному місці не більше 50 осіб. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що за такий тривалий час слухання справи, позивач мав змогу подати всі докази, що стосуються предмета доказування та з`явитися до суду для особистих пояснень, суд вважає заяву представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату необгрунтованою. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору доручення, який укладено в простій письмовій формі 10.04.2007 року між [PERSON] (довіритель) та [PERSON] (повірений), остання зобов`язалась від імені та за рахунок довірителя придбати квартиру [ADDRESS] , для виконання умов якого, повірений отримала від довірителя 100000 доларів США. Згідно п. 2.5 вказаного Договору, належним виконанням цього Договору є набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . 31.05.2007 року між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дарунок 164/1000 частин квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. 31.05.2007 року, реєстр. № 3045. 31.05.2007 року між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дарунок 249/1000 частин квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. 31.05.2007 року, реєстр. № 3049. 31.05.2007 року між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дарунок 244/1000 частин квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. 31.05.2007 року, реєстр. № 3040. 21.06.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а, також, [PERSON] , [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені малолітнього [PERSON] , [INFO] (продавці) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці продали, а [PERSON] купила 343/1000 частин квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. 21.06.2007 року, реєстр. № 3621. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка № 115339393 від 24.10.2019 року, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не має у власності квартири [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2018 року по справі № 522/17929/16-ц, визнано недійсною довіреність на вчинення відчуження квартири [ADDRESS] , видану на [PERSON] і [PERSON] від імені [PERSON] ; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.03.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Осінцевою В.М., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; виселено [PERSON] , [PERSON] та інших осіб, що проживають у квартири [ADDRESS] ; визнати недійсними договір іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю. та договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю. 22.03.2016 року за реєстровим номером 117, від 09.04.2016 року, реєстровий номер 168, які укладені між [PERSON] та [PERSON] . Вказане рішення залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 31.10.2019 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2018 року по справі № 522/17929/16-ц встановлено факт того, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. від 30.04.2008 р., про що зроблено реєстраційний запис № 2564. Цей договір зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 14.05.2008 р., реєстраційний номер 10710090, номер запису 459 в книзі 662пр-18. Згідно ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Згідно ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто, укладення договору дарування не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Необхідний обсяг цивільної дієздатності учасників спірних договорів дарування та характер їх волевиявлення перевірений нотаріусом при реєстрації вказаних договорів. Будь-яких доказів того, що цей правочин був спрямований не на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, суду не надано, а саме по собі існування договору доручення між [PERSON] та [PERSON] не є належним доказом відсутності реального настання правових наслідків, обумовлені договорами дарування. За таких обставин, суд доходить висновку, що позов про визнання недійсними договору дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3042; договору дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3047; договору дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі №3023 є необгрунтованим і тому залишає цей позов без задоволення. Щодо визнання недійсним договору дарування від 31.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В., зареєстрований в реєстрі за №3621 то позивач не довів суду порушення своїх прав, укладенням вказаного правочину, а тому суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] повністю.

Outcome: dismissed