Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Перечинська міська рада Закарпатської області в особі Органу опіки та піклування Перечинської міської ради звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з розпорядженням Перечинського міського голови від 12 вересня 2019 року № 146/02-04 «Про негайне відібрання дітей» [PERSON] та [PERSON] було відібрано з сім`ї та влаштовано в КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради в м. Свалява. Вказаних дітей відповідачка народила не перебуваючи в шлюбі, оскільки відомості про батьківство записані до актового запису відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. [PERSON] проживає в одній з кімнат у будинку матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де наявні антисанітарні умови, не прибрано, багато брудного одягу та посуди, також брудна постільна білизна. В цій кімнаті наявне одне ліжко для дорослих, при цьому відсутнє спальне місце для дітей, що підтверджується Актами обстеження від 02 та 07 жовтня 2020 року. Позивач також зазначає, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2019 року відібрано малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передано дітей Опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради для подальшого їх влаштування. Вказаним дітям рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради № 86 від 24 червня 2020 року надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. З 02 жовтня 2019 року малолітні діти перебували в Обласному будинку дитини м. Свалява на повному державному утриманні, де в однієї дитини було виявлено та встановлено інвалідність у зв`язку з хворобою. 05 березня 2021 року діти у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку були переведені до Чинадіївського дошкільного навчального закладу (дитячого будинку) інтернатного типу Закарпатської обласної ради на повне державне утримання. Позивач також зазначає, що повернути вказаних дітей матері не має можливості через відсутність доходів у сім`ї та антисанітарні умови в будинку, при цьому мати дітей навіть не ставить питання про повернення їй таких. Рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради від 22 квітня 2021 року № 71 затверджено висновок органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав матері [PERSON] відносно її дітей [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вказані обставини іте, що мати [PERSON] не покращила житлово-побутові умови проживання і не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, а також те, що орган опіки та піклування вважав за доцільне надати згоду на позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно вказаних вище дітей, тому просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року було відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, в якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомленою належним чином, відзиву на позов не подала, про причини неявки суду не повідомила, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Так, судом встановлено, що матір`ю дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є відповідачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження таких. Також встановлено, що згідно з розпорядженням Перечинського міського голови від 12 вересня 2019 року № 146/02-04 «Про негайне відібрання дітей» [PERSON] та [PERSON] було відібрано з сім`ї та влаштовано в КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради в м. Свалява. Крім цього встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2019 року в справі № 304/1510/19 позов Перечинської міської ради Закарпатської області в особі Опікунської ради при виконавчому комітеті Перечинської міської ради в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відібрання малолітніх дітей від матері без позбавлення батьківських прав задоволено повністю, відібрано малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передано дітей Опікунській раді при виконавчому комітеті Перечинської міської ради для подальшого їх влаштування; ухвалено стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь особи (установи), на утриманні якої будуть перебувати діти, аліменти на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 листопада 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а також стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1 921 гривень 00 копійок. За таких обставин, рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради № 86 від 24 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. При цьому, відповідачка продовжує ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх дітей, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради, в резолютивній частині якого уповноважений орган вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як такої, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Із вказаного висновку органу опіки та піклування вбачається, що протягом півтора року діти перебувають в інтернаті, а повернути таких дітей матері не має можливості через відсутність доходів у сім`ї та антисанітарні умови в будинку. Більше того, мати дітей жодного разу не ставила питання про повернення їй таких. За весь період перебування дітей в інтернаті відповідачка навідувала їх лише чотири рази, зокрема, 15 жовтня, 02 та 18 листопада 2019 року, а також 03 січня 2020 року. Так, у даній ситуації суд звертає увагу на те, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачки відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим у порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дітей (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідачки на сімейне життя, суд, розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання в право відповідачки має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд вважає, що втручання в право відповідачки спрямоване на захист прав і свобод неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Тобто, в даному випадку при втручанні в право відповідачки вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідачка систематично ухиляється від участі у вихованні дітей, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, що свідчить про ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дітей і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачки щодо зміни свого відношення до виховання дітей без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більше того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Повертаючись до обставин цієї справи та оцінюючи проблему забезпечення якнайкращих інтересів дітей, суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з матір`ю надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дітям шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо діти можуть бути огороджені від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. У ситуації, що розглядається, діти відповідачки тривалий час проживають дитячих будинках, які здійснюють їх догляд і виховання. При цьому, під час судового розгляду відповідачка жодним чином не продемонструвала суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дітьми і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідачки держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Дії відповідачки по ухиленню від виховання дітей є систематичними. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідачки, відносини, які склались між нею і дітьми, не зміняться в бік розлучення її з дітьми, які разом з нею не проживають. Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення якнайкращих інтересів дітей, суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дітей і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію їх прав. Суд повторює, що важливим у даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вони з нею не проживають, так само даний захід не виключає можливість побачення матері з дітьми. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дітьми. Суд також наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому СК України (стаття 169). У даних правовідносинах судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідачки в її сімейне життя та при визначенні якнайкращих інтересів дітей. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дітей відповідачкою, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, у даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в вказаному випадку стосовно вказаної особи. Виходячи з викладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи необхідність у витратах на гармонійний розвиток дітей до досягнення ними повноліття, відсутності доказів реального розміру доходу відповідачки та фінансової спроможності надавати дітям допомогу, беручи до уваги інтереси дітей, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у сумі 908 грн слід стягнути з відповідачки на користь держави. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України судове рішення слід допустити до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved