Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач 11.06.2015 року звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПО-ПРОМ» та просила визнати договір про співробітництво №29/01-4 від 29.01.2015 року дійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 29 січня 2015 року між нею та ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ було укладено договір про співробітництво № 29/01-4 (надалі - Договір), за умовами якого вона мала забезпечити виконання кредитних зобов'язань ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» шляхом надання в заставу майнових прав на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № 26308008127001, що відкритий на підставі Договору про строковий банківський вклад фізичної особи-резидента № 772 від 29 січня 2015 року в АТ КБ «ТК КРЕДИТ» (МФО 322830) в загальному розмірі 700 000,00 (сімсот тисяч) доларів США, а відповідач мав сплатити за це позивачеві винагороду в розмірі 30 % від наданого позивачем забезпечення. 29 січня 2015 року нею в якості забезпечення кредитних зобовязань ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» були передані в заставу АТ КБ «ТК КРЕДИТ» майнові права на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № 26308008127001, що відкритий на підставі Договору про строковий банківський вклад фізичної особи-резидента № 772 від 29 січня 2015 року в АТ КБ «ТК КРЕДИТ» (МФО 322830) в загальному розмірі 700 000,00 (сімсот тисяч) доларів США, про що укладено відповідну угоду з АТ КБ «ТК КРЕДИТ» № 524/2-2 від 29.01.2015 року. Після письмового звернення щодо отримання винагороди, передбаченої п. 4.1. Договору, позивач отримав листа від відповідача, в якому зазначається, що Договір про співробітництво є недійсним та на цій підставі відповідач відмовляється виплачувати винагороду, встановлену п. 4.1. Договору. Однак, вважає, що укладаючи спірний договір, вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, договір укладений відповідно до умов чинного законодавства, у звязку з чим звернулась до суду з відповідним позовом. У судове засідання 27.10.2015 року позивач та представник позивача не з'явились, від представника позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.06.2015 року) надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що проти винесення рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ст.197 ЦПК України, у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.01.2015 року між ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про співробітництво №29/01-4, за умовами якого [PERSON] мала забезпечити виконання кредитних зобов'язань ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» шляхом надання в заставу майнових прав на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № 26308008127001, що відкритий на підставі Договору про строковий банківський вклад фізичної особи-резидента № 772 від 29 січня 2015 року в АТ КБ «ТК КРЕДИТ» (МФО 322830) в загальному розмірі 700 000,00 (сімсот тисяч) доларів США, а ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» мав сплатити за це винагороду в розмірі 30 % від переданих майнових прав на кошти, розміщеному на депозитному рахунку позивача (п.п.2,3 та 4.1 договору). Згідно до п.4.2 договору, ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» зобовязався оплатити визначену в п.4.1. Договору винагороду не пізніше наступного дня за днем отримання кредитних коштів (а.с.6-7). На виконання умов вищезгаданого договору, 29.01.2015 року між ПАТ КБ «ТК Кредит» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) був укладений договір №524/2-2 застави майнових прав за договором № 772 від 29.01.2015 року про строковий банківський вклад фізичної особи-резидента, відповідно до п.1 заставодавець передає в заставу заставодержателю належній йому майнову права на повернення грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку № 26308008127001, що відкритий на підставі Договору про строковий банківський вклад фізичної особи-резидента № 772 від 29 січня 2015 року в АТ КБ «ТК КРЕДИТ» (МФО 322830). Майнові права в сумі 700\~000, 00 дол. США передаються в забезпечення виконання зобовязань, що випливають з кредитного договору №524/2 від 29.01.2015 року, укладеного між заставодержателем та ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» (а.с. 14-16). За розпорядженням №524/2-2/1 від 29.01.2015 року [PERSON] доручила ПАТ КБ «ТК Кредит» списати грошові кошти з рахунку № 26308008127001 (а.с.17). 01.03.2015 року позивач звернулась до відповідача з листом-вимогою про виплату винагороди відповідно до умов укладеного договору про співробітництво №29/01-4 від 29.01.2014 року у розмірі 30% від наданого забезпечення, а саме в розмірі 210\~000, 00 дол. США (а.с.4). Листом №09/03-04 від 09.03.2015 року ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ», підписаним директором [PERSON], позивачу було повідомлено, що особа, яка підписалася від імені ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ», не мала відповідних повноважень щодо підписання спірного договору, що відповідно до ст.. 203 ЦК України тягне за собою недійсність договору. На підставі того, що спірний договір є недійсним, він не створює жодних зобовязань ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» щодо виплати винагороди. У звязку з вищевикладеним позивачем 11.06.2015 року звернулась до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного \~способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. \~ З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно із\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво-чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 Цивільного кодексу України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимог\~ст. 638 Цивільного кодексу України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до ст..215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення 29.01.2015 року договору про співробітництво №20/01-4 сторонами були виконані та дотримані усі вимоги, передбачені чинним законодавством, підстав для визнання спірного договору недійсним суду не вбачається. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.\~\~\~\~ Статтею 58 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України не є належним та ефективним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред'явлення позову про визнання договору про співробітництво №29/01-4 дійсним. Направлений на адресу позивача лист ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» не є належним доказом про недійсність договору та згідно зі ст. 57 ЦПК України, такий лист є лише доказом, який у разі виникнення спору з приводу виконання умов спірного договору повинен оцінюватися судом відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Враховуючи пояснення позивача, що ТОВ «ЕКСПО-ПРОМ» відповідний позов про визнання недійсним договору про співробітництво №29/01-4 від 29.01.2015 року до неї не предявлявся, відповідного рішення про визнання даного договору недійсним судом не приймалось, враховуючи презумпцію правомірності правочину, суд вважає, що вимоги позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПО-ПРОМ» про визнання договору про співробітництво №29/01-4 від 29.01.2015 року дійсним є не належним способом захисту прав, у звязку з чим задоволенню не підлягають. У відповідності до\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed