Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

ПАТ «Миронівський хлібопродукт» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинну недійсним, посилаючись на те, що згідно постанови Київського апеляційного господарського суду у цивільній справі № 925/1586/14 вирішено стягнути з фізичної особи [PERSON] на користь ПАТ «Миронівський хлібопродукт» 7304874,19 грн. заборгованості та 73080 грн. судового збору за подання позовної заяви. Щодо примусового стягнення зазначеної постанови видано наказ про примусове виконання, який було подано на примусове виконання до органів ДВС. В добровільному порядку борг [PERSON] не сплачується. В рамках виконавчого провадження не виявлено майна, на яке може бути звернено стягнення в рамках виконавчого провадження. Разом з тим, [PERSON], маючи велику заборгованість за поставлений товар перед ПАТ «Миронівський хлібопродукт» та перебуваючи у фіктивних з її боку переговорах щодо погашення цієї заборгованості з метою ухилення від сплати зазначеного боргу здійснювала дії по відчуженню майна. Зокрема, 15.08.2014 року уклала договір дарування, згідно якого подарувала своєму синові [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний код: [NUMBER]) торговий павільйон, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1. У звязку з укладенням [PERSON] вищезазначеного правочину з метою ухилення від сплати (чи стягнення за рахунок майна) боргу на користь ПАТ «Миронівський хлібопродукт», порушено права позивача на стягнення боргу за рахунок майна, яке було відчужено шляхом укладення вищезазначеного фіктивного правочину. Просять суд визнати договір дарування нерухомого майна торгового павільйону, який знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Руставі, будинок 15/1, загальною площею 25,8 кв.м. укладений 15.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстраційним номером 1004 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15178117 від 15.08.2014 року) недійсним. Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Миронівський хлібопродукт» всі судові витрати позивача по справі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, всі свої заперечення виклав в письмовій формі, які приєднані до матеріалів справи. Третя особа в судове засідання не зявилась, на попередніх судових засіданнях при вирішенні даної справи покладалася на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу\~ст. 10 ЦПК України\~зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 травня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» до Фізичної особи-підприємця [PERSON], Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 7487028,19 грн. задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» 7304874,19 грн. заборгованості та 73080 грн. судового збору за подання позовної заяви. ... Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказаною постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 травня 2015 року встановлено «02.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» (позивач,\~\~постачальник за договором) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (відповідач-1, покупець за договором) укладено договір поставки № ПТ1П/ЧФЧ, відповідно до п. 1.1. якого постачальник відповідно до умов цього договору зобов'язується поставити, а покупець - прийняти та оплатити товар у кількості, по найменуваннях і цінах, зазначених у накладних (товарно-транспортних), що виписуються на кожну партію товару. Згідно п. 2.1. договору поставки\~\~ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару визначається на підставі прайс-листів постачальника та вказується в накладних на кожну партію товару і містить у собі податок на додану вартість. Пунктом 2.2. договору поставки сторони погодили, що оплата кожної партії товару\~здійснюється в безготівковій формі за реквізитами, як зазначено в розділі реквізити сторін цього договору\~\~(банківськими рахунками тощо) в незалежності від того, що за організацію поставки товару\~\~відповідає та поставка товару може бути здійснена відповідною філією постачальника, при цьому накладна (товарно-транспортна) оформлюється виключно ПАТ «Миронівський хлібопродукт». За домовленістю сторін розрахунки можуть здійснюватись\~\~готівковими коштами шляхом внесення вартості отриманого від постачальника товару в касу Черкаської філії постачальника. Всі розрахунки проводяться в національній грошовій одиниці України (п. 2.2.1. договору поставки). Відповідно до п. 2.3. договору\~\~поставки строки та порядок оплати товару визначається за кожним асортиментом\~\~товару й зазначаються в додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В разі\~\~затримки оплати партії товару постачальник припиняє наступну поставку до повного проведення розрахунків\~\~та крім того, має право\~\~прийняти рішення про дострокове\~\~розірвання договору. Договір, згідно п. 6.1., набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 року. Додатком № 1 до договору\~\~поставки від 02.01.2014 року сторони визначили\~\~порядок та строки оплати за кожним асортиментом товару, а саме: 10 банківських днів за товар ТМ «Наша ряба» охолоджена і заморожена птиця, доросла птиця, 14 банківських днів за товар «Гусятина», 15 банківських днів за товари ТМ «Фуа-Гра» і Гусятина (паштети) з моменту поставки.» Також постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 травня 2015 року встановлено, що «01.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Миронівський хлібопродукт» (позивач,\~\~постачальник за договором) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено додаткову угоду\~\~до договору\~\~поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014 року, відповідно до п. 1 якої у зв'язку з наявністю значної заборгованості покупця перед постачальником\~\~по сплаті\~\~за поставлений згідно умов договору товар та задля продовження господарських відносин\~\~між сторонами, сторони вирішили\~\~внести зміни до строків оплати, які передбачені пунктом 1 додатку № 1\~\~до договору поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014 року та перевести покупця\~\~на здійснення оплати\~\~за кожним асортиментом товару на умовах здійснення покупцем попередньої оплати\~\~за поставку товару\~\~з 13.08.2014р. Підписанням\~\~цієї додаткової угоди сторони змінюють зазначені пунктом 1 додатку № 1\~\~до договору поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014р. строки оплати (відстрочка платежу) на слово «передплата». Пунктом 2 додаткової угоди до договору\~\~поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014 року\~\~сторони погодили, що підписанням даної додаткової угоди\~\~до договору, покупець і постачальник підтверджують, що загальна заборгованість\~\~покупця перед постачальником за поставлений товар\~\~станом на 01.09.2014 року\~\~(без врахування поставок товару\~\~в зазначену дату) становить 7487028,19 грн.\~\~З них\~\~сума заборгованості\~\~покупця перед постачальником, строк сплати якої настав станом на 01.09.2014 року (без врахування поставок товару\~\~в зазначену дату)\~\~становить 5 993 041, 94 грн.\~\~Сума зазначених заборгованостей\~\~виникла на підставі товарно-транспортних накладних, що зазначені в додатку № 1 до цієї додаткової угоди. Відповідно до п. 3 додаткової угоди до вказаного договору\~\~поставки\~\~сторони домовились, що всі оплати згідно договору поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014 року, які буде здійснювати покупець на користь постачальника з 01.09.2014 року\~\~будуть зараховуватись як оплати за товар, що поставлявся\~\~починаючи з дня, наступного за днем,\~\~який зазначений в цьому пункті. Будь-які переплати, що будуть здійснені постачальником\~\~з 01.09.2014 року понад надіслані замовлення на поставку товару можуть бути зараховані\~\~постачальником в рахунок погашення заборгованості, що зазначена в п. 2 цієї додаткової угоди\~\~та строк оплати якої настав. Разом з тим, покупець гарантує постачальнику, що зробить всі залежні від нього дії, щоб зазначена в п. 2 заборгованість, строк оплати якої настав, була якнайшвидше сплачена. Всі інші умови вищезазначеного договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони\~\~підтверджують їх обов'язковість щодо себе (п. 4 додаткової угоди до вказаного договору\~\~поставки). Ця угода, згідно п. п. 5, 7,\~\~є невід'ємною частиною договору та набирає чинності з моменту підписання її сторонами та скріпленням її печатками сторін.» Згідно з листом начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вих. № 4291/21- 28 від 16.11.2015 року станом на 16.11.2015 року не виявлено майна, на яке може бути звернено стягнення в рамках виконавчого провадження (згідно відповідей на запити повноважних органів у боржника немає зареєстрованого рухомого та нерухомого майна, в т.ч. будь-які будівлі, земельні ділянки, акції, транспортні засоби, отримання доходів, в т.ч пенсії). В добровільному порядку борг [PERSON] не сплачується. З матеріалів справи вбачається, що 15.08.2014 року [PERSON] уклала договір дарування, згідно якого подарувала своєму синові [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний код: [NUMBER]) торговий павільйон, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом,\~нікчемний правочин\~може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Відповідно положень\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним\~є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору відповідно до ст. 718 ЦК України можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 719 ЦК України. Сторони у договорі дарування можуть бути фізичні особи, відповідно до ст. 720 ЦК України. За результатами аналізу вказаної норми вбачається, що договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним. На момент укладання договору дарування [PERSON] нерухомого майна: торгового павільйону, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1, своєму сину [PERSON], а саме 15.08.2014 року, [PERSON] була обізнана про існування значної заборгованості перед ПАТ «Миронівський хлібопродукт» відповідно до договору поставки від 02.01.2014 року та додатковій угоді № 1 від 01.09.2014 року. Після укладення договору дарування від 15.08.2014 року [PERSON] не було передане нерухоме майно: торговий павільйон, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1, обдарованому [PERSON]. [PERSON] продовжувала користуватися нерухомим майно за його призначенням, що підтверджується протоколом Черкаської міської ради від 09.12.2014 року «Про надання фізичній особі-підприємцю [PERSON] земельної ділянки в оренду по вул. Руставі, 15/1 (місце розташування торгового повільну). Крім того, про фіктивність правочину [PERSON] щодо договору дарування від 15.08.2014 року свідчить, масовість у відчужені [PERSON] свого майна саме після переведення її як покупця на попередню оплату товару, що поставлявся згідно Договору поставки № ПТ1П/ЧФЧ від 02.01.2014 року. Про це підтверджують інформаційні довідки, відповідно до яких крім вищезазначеного правочину, [PERSON] вчиняла і інші подібні правочини в цей же період, зокрема: 12 серпня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, нежитлові будівлі та земельну ділянку площею 0,154 га (7124982500:01:001:0137) за адресою: Черкаський район, с. Геронимівка, вул. Вернигори, 32; 19 серпня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1088 га (7124982500:01:004:0194) за адресою: Черкаський район, с. Геронимівка, вул. Буркацької Г.Є., 1. Згідно інформаційних довідок, що містяться в матеріалах справи в зазначений період та протягом розгляду справи №925/1586/14 в першій інстанції [PERSON] здійснювала відчуження нерухомого майна третім особам за договорами купівлі-продажу. Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо того, що\~\~укладання спірного договору було направлено не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права власності на торговий павільйон, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1 від матері до сина з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, погашення заборгованості відповідно до договору поставки від 02.01.2014 року та додатковій угоді № 1 від 01.09.2014 року. [PERSON] та її син [PERSON], укладаючи оспорюваний\~договір дарування, мали спільну єдину мету - уникнути [PERSON] сплати боргу позивачу, що свідчить про фіктивність договору дарування, адже реально подарунок так ніхто і не прийняв. На переконання суду, не є слушними доводи відповідачів щодо того, що укладений правочин не порушує прав позивача. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, оскільки оспорюваний договір порушує інтереси позивача, адже метою укладення даного договору є уникнення від відшкодування боргу у розмірі 7304874,19 грн. відповідно до договору поставки від 02.01.2014 року та додатковій угоді № 1 від 01.09.2014 року, який стягнений постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 року, тому позивач має право на звернення до суду із позовом про визнання договору дарування торгового павільйону, загальною площею 28,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вулиця Руставі, 15/1 від\~\~15.08.2014 року недійсним. За ст.\~\~236 ЦК України\~\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова) судам роз'яснено,що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки\~\~стороні\~\~недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись\~\~як\~\~підстава\~\~позову\~\~про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною\~\~недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає\~\~державній реєстрації,\~\~за\~\~власником,\~\~а\~\~також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи представників сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що представником позивача доведено та надано суду належних доказів на підтвердження існування підстав для визнання оскаржуваного договору дарування від 15 серпня 2014 року недійсним, а, відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Миронівський хлібопродукт»\~ підлягають судові витрати в сумі\~ 2436 грн.

Outcome: approved