Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 25.10.2010 року уклало з відповідачем договір б/н, який за своєю сутністю є договором приєднання, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну картку «Універсальна», 11.12.2013 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну «Універсальна Голд», відповідно до Тарифів якої відповідачка отримала кредит у розмірі 10 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач надав свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку і надав Банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач своїм підписом в анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з [PERSON] та правилами надання банківських послуг (далі Умови), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір. За [PERSON] має право в односторонньому порядку змінювати Тарифи та інші невідємні частини договору, в тому числі і розмір відсоткової ставки за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по рахунку, яку позичальник зобовязаний отримувати так само, як і отримання виписки про стан картрахунку та про здійснені ним операції; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Позивач зазначає, що повністю виконав свої зобовязання за договором та угодою, надав відповідачеві кредит. Відповідач своїх зобовязань не виконав, не надав своєчасно Банку грошей для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами згідно Умов, тобто порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту та відсотками, за що відповідачу були нараховані штрафні санкції. Станом на 03.09.2017 року відповідач має заборгованість перед Банком в сумі 97\~823 грн. 40 коп., яка складається з 9 922 грн. 84 коп. заборгованості по кредиту; 79 446 грн. 11 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3 300 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 4 634 грн. 45 коп. штрафу (процентна складова). За наведених обставин позивач просить стягнути зазначену суму з відповідача на його користь, а також понесені судові витрати. Представник позивача надав заяву (відгук на відзив), в якій просив розглядати справу в його відсутність. Надалі у письмових поясненнях /а.с.55/ представник Банку зазначив, що при даному виді договору допускається одностороння зміна процентної ставки з повідомленням про це клієнта Банку на офіційному сайті Банку або у виписках Банку, з якими відповідач зобовязаний знайомитись і у разі незгоди з ними мав подати письмову заяву про розірвання кредитного договору, однак такого не зробив, що свідчить про його згоду зі зміною Тарифів. Також у 2013 році було здійснено перевипуск карти, з умовами дії якої відповідач була ознайомлена ще під час укладення первісного договору. Відповідач користувалася картковим рахунком, періодично погашала заборгованість, мала можливість отримувати виписки по рахунку і в разі незгоди оспорювати їх, однак цього не зробила. Наданий позивачем розрахунок боргу відповідач не спростував, свого розрахунку не надав, доказів погашення заборгованості не представив. Відповідач надала суду заяву (відзив на позовну заяву) /а.с.50/, в якій визнала позов лише в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту; в іншій частині в задоволенні позову просила відмовити, оскільки розрахунок позивачем здійснений невірно, згоди на заміну картки та збільшення відсоткової ставки вона не давала, ніяких заяв до Банку про це не адресувала, тож вважає, що позивачем не доведено факту укладення між ними кредитного договору у 2013 році. Нею був укладений договір лише у 2010 році. На підставі ст.ст. 274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вирішуючи надану справу на підставі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з таких підстав. Правовідносини, за якими суд вирішує спір, врегульовані такими нормами закону. За положеннями статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частинами 1,2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтями 525, 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов'язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 549 ЦК України різновидами неустойки є штраф та пеня, які обчислюються у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання та у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, відповідно. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) відповідно до ст. 1054 ЦК України зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 25.10.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримала кредитну картку «Універсальна», що підтверджується копією Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку /а.с.6/. Який кредитний ліміт був встановлений відповідачу у той час і яка відсоткова ставка невідомо, адже документів за той період суду не надано. Пільговий період користування кредитним лімітом судом також не встановлений. Інформація про кінець строку дії картки позивачем суду не надана, хоча обовязок доказування у цивільній справі покладено на сторони. Вказаний договір складається із заяви-анкети кредитора, Тарифів надання кредиту, Умов та правил надання банківських послуг, що своїм підписом підтвердив позичальник [PERSON] у заяві-анкеті. За своєю сутністю укладений кредитний договір є договором приєднання. Жодного доказу, який би свідчив про укладення між сторонами у бідь-якому виді у 2013 році кредитного договору, отримання відповідачем за власною згодою платіжної карти «Універсальна Голд» та строку дії такої карти суду не надано. Також суду не надано доказів того, який номер карткового рахунку за кредитним договором був відкритий відповідачу. У позовній заяві така інформація відсутня. Докази, на підставі яких можна встановити звязок між зазначеними у довідці банку номерами карткових рахунків, починаючи з 2013 року /а.с.64/, начебто відкритих на імя відповідача та будь-яким кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем суду не надані. Крім того, не надано обґрунтованого логічно-зрозумілого розрахунку заборгованості. Документ, названий позивачем «розрахунок заборгованості» /4-5/, фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо зрозуміти, як з наведених показників утворився результат (тіло кредиту; відсотки; з яких сум розраховані штрафи тощо; за який період). У такому документі відсутні дані за 2010-1013 роки і зазначено, що поточна і прострочена заборгованість станом на 24.01.2013 року нульова. За таких обставин не можна встановити, чи повязаний наданий розрахунок з кредитним договором, укладеним між сторонами 25.10.2010 року згідно заяви [PERSON] Суду надано виписку по кредитному рахунку клієнта /а.с.65-69/, однак, як зазначено вище суду не надано жодного доказу на підтвердження факту укладення сторонами кредитного договору у 2013 році і номерів рахунків, відкритих за таким договором. Позивачем не надані докази ознайомлення відповідача з умовами кредитування за названим вище договором. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коди наявні підстави для звільнення від доказування. В даному випадку підстави звільнення від доказування, визначені ст. 81 ЦПК України, відсутні. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження існування між сторонами кредитних правовідносин, суд вважає, що відсутні підстави для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання зобовязань за кредитним договором. Існування такого договору позивачем не доведене, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed