Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач 02.06.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] - дідусь позивача. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та гараж [ADDRESS]. Право власності на зазначене майно відповідачі визнали за собою у судовому порядку. Проте, як зазначив позивач, відповідачі знехтували прижиттєвим розпорядженням спадкодавця, та домовленістю щодо 1/3 частини квартири [ADDRESS], яку спадкодавець за життя заповідав позивачу. Проте, після смерті [PERSON], відповідачі поділили спірну квартиру між собою знехтувавши сімейною домовленістю та волею спадкодавця. З огляду на зазначені обставини, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 19.10.2015 року представник позивача [PERSON] підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 19.10.2015 року відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували щодо наявності підстав для задоволення позову, зазначивши, що позивач у встановлені законом строки не звертався із заявою до нотаріуса з приводу прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а відповідачі набули право власності на законних підставах. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 19.10.2015 року позов визнав. Допитані судом свідки: [PERSON], [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні 19.10.2015 року надали свідчення, що за життя спадкодавець [PERSON] мав намір подарувати частину спірної квартири позивачу, про що неодноразово про це говорив. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2014 року у справі №22-ц-796/12006/2014 позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину гаражного боксу [ADDRESS], що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Також, згаданим судовим рішенням, позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину гаражного боксу [ADDRESS], що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 15-19). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, відповідачі отримали своє право власності на спірну квартиру та гаражний бокс на законних підставах, а саме на підставі рішення суду. Судом встановлено, що за час життя [PERSON] не залишив заповіту, а спадкування відбулося у відповідності до статей 1261 - 1265 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ч.1, ч.2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Отже, Цивільним кодексом України передбачено єдиний випадок волевиявлення особи, щодо свого майна на випадок смерті - це заповіт. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що за час життя [PERSON] не залишив заповіту, а спадкування між спадкоємцями відбулося у відповідності до статей 1261 - 1265 ЦК України. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed