Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Подано позов, в якому позивач згідно уточнень просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться під частиною житлового будинку та необхідна дня його обслуговування, розташованої в м. Новомосковську за адресою: провулок Партизанський, буд. 7, площа якої складає 0,0600 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку та поділивши земельну ділянку в натурі, визнати право власності позивача на частину земельної ділянки, яка відповідає 1/2 земельній частці. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та додаткового рішення цього ж суду на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку, розташованого за адресою: провулок Партизанський, буд. 7, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Інша 1/2 частка майна належить відповідачу. Також йому належить земельна ділянка, площею 0,0600 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: провулок Партизанський, 7, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. У результаті ні власник земельної ділянки - відповідач, ні позивач, як власник 1/2 частки об'єкта нерухомості, розташованого на ній, не можуть в повному обсязі здійснювати свої права власника, відчужити об`єкт нерухомості та земельну ділянку, оскільки 1/2 частина земельної ділянки не виділена із спільної сумісної часткової власності в натурі на місцевості. Внаслідок викладеного, просить визнати за нею в порядку ст.57 СК України, 120 ЗК України, 377 ЦК України право власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташовано будинок. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, в наступному, 24 вересня 2015 року надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову, вказуючи на те, що земельна ділянка набута відповідачем внаслідок приватизації, а отже є особистою приватною власністю відповідача, що не підлягає поділу. В наступному в судове засідання не з`явилась, підстав неявки не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що з 05 серпня 2006 року по 14 липня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі /а.с.23-24/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2012 року з урахуванням Додаткового рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов та споруд, що розташовані в м. Новомосковську Дніпропетровської області по пров. Партизанському, 7 /а.с.22/. Також, на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року № 403, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану за адресою: пров.Партизанський, 7, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Кадастровий номер земельної ділянки 1211900000:02:010:0050 /а.с.6/. Розглядаючи позовні вимоги про визначення права на 1/2 частину земельної ділянки суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 60,70 СК України, в редакції, чинній на момент звернення з позовом, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального вжитку, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною пятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України № 4766-VI від 17 травня 2012 року, частину п'яту статті 61 СК України виключено. Матеріали справи свідчать, що спірне майно набуто [PERSON] на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року, тобто до змін, внесених Законом № 2913-VI, який не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Крім того, відчуження обєктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст. 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 р.) не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК України), згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом від 27 квітня 2007 р. № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. У разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. Чинною редакцією ст. 120 ЗК України передбачено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК України в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). Так, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Як свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2012 року з урахуванням додаткового рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2013 року, житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, розташований за адресою: пров.Партизанський, 7, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, право власності на 1/2 якого рішенням суду в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнано за позивачем, придбано відповідачем 12 вересня 2006 року. Рішення 15 сесії 5 скликання Новомосковської міської ради Дніпропетровської області № 403, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану за адресою: пров. Партизанський, 7, м. Новомосковськ Дніпропетровської області для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд винесено 05 грудня 2007 року. Оскільки одним із подружжя в період шлюбу 2006 рік придбано будинок, то в силу статей 60, 61, 70 СК України в подружжя виникла спільна сумісна власність будинок, який в подальшому визнано спільною сумісною власністю та проведено його поділ. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, у такій самій частці в порядку ст.120 ЗК України виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. За таких обставин позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо поділу земельної ділянки в натурі, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.ст.364, 365 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не наведено підстав та не надано доказів на підтвердження можливості виділу частки в натурі. Крім того, заявляючи вимоги про виділ в натурі земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вимог про виділ в натурі будинку, розташованого на земельній ділянці не заявлено. За таких обставин, підстав для задоволення позову в частині поділу майна в натурі суд не вбачає. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial