Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач 04.04.2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.04.1991 року між нею та її старшою онукою [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений старшим державним нотаріусом [PERSON] Однак, за весь час існування договору позивачка мешкає самостійно, її утримують в основному двоє її дітей - [PERSON] та [PERSON], постійно на протязі всього часу забезпечують її одягом, продуктами харчування, оплачують останній лікування та доглядають під час перебування її у медичних закладах. Крім того, позивачка стверджує, що їй допомагають її інші внуки в рівних частинах [PERSON], [PERSON] [PERSON] вважає, що відповідач не здійснює повне її утримання, тому договір довічного утримання від 16.04.1991 року вважає таким, що не виконується та підлягає розірванню. На підставі вищевикладеного позивач просить суд:розірвати договір довічного утримання від 16.04.1991 року, посвідчений старшим державним нотаріусом [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, з підстав наведених в позові. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.38). Вислухавши пояснення позивача,дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 квітня 1991 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, у відповідності до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 600 кв.м., а [PERSON] зобов'язалася довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігши у її безоплатному користуванні дві кімнати (а.с.4). Вищевказаний договір довічного утримання був посвідчений старшим державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори 16.04.1991 року [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-784. Даним договором встановлювалася заборона відчуження вказаного у договорі житлового будинку, належного [PERSON] аж до припинення договору довічного утримання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєструвала своє право власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10). У відповідності до п. 5 Договору, вартість матеріального забезпечення визначена сторонами у розмірі 50 руб. в місяць. Згідно п. 6 Договору, він може бути припинений за згодою сторін, а у разі не виконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.1 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання якщо не встановлено договором або законом, або розірвання договору. Між тим, відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Таким чином, підставою для розірвання договору довічного утримання є факт невиконання або неналежного виконання набувачем обов'язків за договором довічного утримання . Відповідно до змісту ч. 1 ст.756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передано, і має право вимагати його повернення. Суд критично ставиться до пояснень відповідача [PERSON], викладених у її відзиві на позовну заяву від 13.05.2014 року про те, що вона виконує усі свої зобов'язання, обумовлені договором, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями позивача, жодними належними доказами не підтверджені, тому до уваги судом братися не можуть. При таких обставинах справи, суд вбачає усі правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, тому, що відповідач не належним чином та не в повному обсязі виконувала свої обов'язки, що підтверджується поясненнями позивача, а також матеріалами справи(а.с.23-29). На підставі вищевикладеного,суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності - є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved