Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] 7142 грн. 61 коп. заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що відповідно до кредитного договору б/н від 08.10.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 27.03.2014 року [PERSON] помер. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями після смерті [PERSON], оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на момент смерті. Таким чином до відповідачів перейшов обовязок сплати боргів спадкодавця. Тому просять стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості на кредитним договором в розмірі 7142,61 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1378 грн. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити (а.с.50). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином та у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с. 67,69,77,81,82,83), про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. З кредитного договору б/н від 08 жовтня 2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік (а.с.7-31). Зі свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер 27 березня 2014 року (а.с. 35). Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 10.01.2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором б/н від 08.10.2011 року складає 7142,61 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту 4880,80 грн., заборгованість за відсотками 2261,81 грн. (а.с.5-6). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Право предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців передбачено ст. 1281 ЦК України. Окрім того, статтею 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Матеріалами справи не встановлено, що відповідачі, як спадкоємці, повідомили банк про смерть позичальника. Позивачем не зазначено, коли саме йому стало відомо про смерть боржника. 15.04.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено до Роменської міської ДНК претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України (а.с. 39). 07.07.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів було направлено листи-претензії щодо погашення заборгованості за кредитним договором боржника [PERSON] (а.с. 41). Згідно повідомлення Роменської міської державної нотаріальної контори № 62/01-16 від 01 лютого 2017 року вбачається, що спадкоємці після смерті 27 березня 2014 року [PERSON] в нотаріальну контору не зверталися (а.с.90). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: відмітка у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання разом із спадкодавцем; довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Померлий [PERSON] за життя був зареєстрований за адресою: [INFO], 3-й провулок Радянської,12 (а.с.32). Згідно паспортних даних за цією ж адресою значаться зареєстрованими і відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 33,34). Проте позивачем не надано жодних доказів про те, чи проживали відповідачі разом з [PERSON] на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» спадкоємці боржника є боржниками перед кредитором лише за умови прийняття спадщини та у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Факт прийняття спадщини відповідачами після смерті [PERSON] та факт одержання ними спадщини не доведений. Крім того, позивач жодними доказами не довів наявність спадкового майна, одержаного відповідачами у спадщину та можливість погашення зобовязання спадкодавця перед кредитором за рахунок такого майна, що передбачено ч. 1 ст. 1282 ЦК України. Позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження складу спадкового майна, вартості майна, одержаного відповідачами у спадщину. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed