Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач 07 травня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання фактичними спадкоємцями, стягнення заборгованості за кредитними договорами (а.с.1-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 27 грудня 2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір банківського рахунку №ДNДWNR, відповідно до умов якого банк при наявності вільних грошових ресурсів зобов'язався здійснювати овердрафтове обслуговування клієнта на підставі анкети-заяви встановивши овердрафтовий кредит на картковий рахунок, що полягає в проведенні платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням корпоративних карт, понад залишок коштів на картковому рахунку клієнта [NUMBER] відкритому в банку, за рахунок кредитних коштів у межах ліміту 10 000,00 грн., шляхом дебатування картрахунку. 18 січня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №37, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 70 000,00 грн., строком користування до 15.01.2010 року, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 19% річних. Позивач свої зобов'язання виконав, - кредит надав, але [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконав, допустив прострочення кредитних зобов'язань, внаслідок чого, станом на 04.02.2014 року за кредитним договором № ДNДWNR від 27.12.2005 року має заборгованість в сумі 14 343,07 грн., з якої: · 6 107,60 грн. - заборгованість за кредитом; · 5 349,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; · 2 886,06 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; за кредитним договором № 37 від 18.02.2007 року станом на 04.04.2014 року [PERSON] має заборгованість в сумі 42 469,06 грн., з якої: · 21 919,12 грн. - заборгованість за кредитом; · 19 961,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; · 462,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; · 126,91 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; Позивачу стало відомо, що [PERSON] помер [INFO]. Спадкоємцями після його смерті є його дружина - [PERSON] та син - [PERSON], які зареєстровані та проживають за тією ж адресою, що і померлий [PERSON], а отже являються його спадкоємцями в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України. 29 серпня 2013 року позивач направляв до спадкоємців лист-претензію, в якій пред'явив свої вимоги щодо зобов'язання сплатити заборгованість за кредитними договорами, але вимоги не було виконано. Зважаючи на те, що згідно діючого законодавства, у разі смерті фізичної особи (боржника) за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців, а отже спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] фактичним спадкоємцями; стягнути на свою користь із [PERSON], [PERSON] заборгованість в сумі 56 812,13 грн., яка складається із: заборгованості за кредитним договором №ДNДWNR від 27.12.2005 року в сумі 14 343,07 грн.; заборгованості за кредитним договором № 37 від 18.02.2007 року в сумі 42 469,06 грн., а також судові витрати по справі. Позивач в особі свого представника за довіреністю - Стриженко Ю.О., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.228). Співвідповідачі в особі свого представника за довіреностями - [PERSON], в судове засідання не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Представником [PERSON] до суду надано письмову заяву, в якій вона просить справу розглядати без своєї присутності. У задоволенні позову просила відмовити. Також, просила застосувати строк позовної давності заявленого співвідповідачами заявою в судовому засіданні (а.с.229). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 27 грудня 2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір банківського рахунку № ДNДWNR, відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів НБУ та цього договору (а.с.44-45). Так, згідно регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, банк при наявності вільних грошових ресурсів зобов'язався здійснювати овердрафт не обслуговування клієнта на підставі анкети-заявки на встановлення овердрафтного кредиту на картковий рахунок, що полягає в проведенні платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням корпоративних платіжних карт, понад залишок коштів на картковому рахунку клієнта [NUMBER], відкритому в банку, за рахунок кредитних коштів у межах ліміту в розмірі 10 000,00 грн., шляхом дебатування картрахунку (а.с.52-58). Відповідно до п.4.1.1. кредитного договору, процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту і залежить від терміну користування кредиту (а.с.57). 18 січня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитну угоду №37, відповідно до умов якої в рамках програми мікрокредитування банк зобов'язався надати позичальнику при наявності вільних грошових коштів, яка здійснюється окремими частинами - траншами кредиту, сума якої не повинна перевищувати 70 000,00 грн., строком користування до 15 січня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 19,0% річних (а.с.29-35). Між повивачем та [PERSON] 18.01.2007 року було укладено договір про видачу траншу №37/1, згідно умов якого банк зобов'язався надати транш кредиту шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника на підставі розрахункових документів позичальника в межах суми в розмірі 70 000,00 грн., а також за умови виконання позичальником зобов'язань передбачених п.2.2.11. кредитної угоди №37 від 18.01.2007 року (а.с.36-37). 18 січня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір застави автотранспорту №37-2, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов'язань приватного підприємця [PERSON], що випливають із кредитного договору № 37 від 18.01.2007 року. Предметом застави являється автомобіль [NUMBER], 1986 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір: блакитний, тип ТЗ:самоскидний кузов (а.с.216-219). Позивач свої зобов'язання по кредитним договорам виконав належним чином кредитні кошти [PERSON] надав. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Але, позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, допустивши прострочення повернення кредитних коштів, у зв'язку із чим, за ним станом на 04.02.2014 року за кредитним договором № ДNДWNR від 27.12.2005 року утворилась заборгованість в сумі 14 343,07 грн., з якої: · 6 107,60 грн. - заборгованість за кредитом; · 5 349,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; · 2 886,06 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а за кредитним договором № 37 від 18.02.2007 року станом на 04.04.2014 року заборгованість [PERSON] становить 42 469,06 грн., з якої: · 21 919,12 грн. - заборгованість за кредитом; · 19 961,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; · 462,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; · 126,91 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.9-20). [INFO] [PERSON] помер (а.с.28). За ст.. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно матеріалів спадкової справи №748/2011р. відкритої після смерті [PERSON]., померлого [INFO], спадкоємцями після смерті останнього є [PERSON] та [PERSON] (а.с.130-205). За змістом ст.. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Дізнавшись про смерть [PERSON] банк направив до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори претензії, в яких зазначив, що з ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року йому стало відомо, що [PERSON]. помер, та просив довести до відома спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком. Дані претензії були отримані нотаріальною конторою 15.11.2011 року, 20.04.2012 року та 03.10.2012 року, про що свідчать штампи ДДДНК на копіях претензій (а.с.145-146,152,164-165). Своїм листом №3502/02-14 від 04.10.2012 року Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про отримання повторної претензії до спадкоємців [PERSON], та в якій зазначено, що на попередню претензію ПАТ КБ «ПриватБанк» ними було повідомлено (22.06.2012р., вх..№2301/02-14) про заведення спадкової справи №748/2011 після [PERSON], померлого [INFO] та згідно до вимог ст.. 1281 ЦК України, вимоги за кредитним договором будуть доведені до відома спадкоємців після їх звернення до нотаріальної контори (з.а.с.170). Отже виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивач своєчасно дізнався про відкриття спадщини та заведення спадкової справи після смерті позичальника - [PERSON], померлого [INFO]. Так, враховуючи вимоги ч.2 ст.1281 ЦК України, позивач мав законне право звернутися із відповідними вимогами до спадкоємців про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте із позовом про стягнення заборгованості до спадкоємців, а саме: [PERSON] та [PERSON], позивач звернувся лише 07 травня 2014 року (а.с.1). Суд зауважує, що не незважаючи на покладений обов'язок доказування, відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо своєчасного звернення до співвідповідачів як спадкоємців після смерті позичальника із вимогою про стягнення заборгованості за кредитними договорами № ДNДWNR від 27.12.2005 року та №37 від 18.01.2007 року у встановлені законом строки. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, взагалі недоведеними, а отже не підлягають задоволенню, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вирішив, що понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed