Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 12006.22 грн. як зі спадкоємця, кредитором спадкодавця. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, в подальшому подав заяву про завершення розгляду справи без участі представника. Відповідач позов не визнав, зазначив, що він не є спадкоємцем, спадщину не приймав, померлий позичальник є його братом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, [PERSON] 21.09.2010р. отримав кредитну картку «Універсальна» з лімітом 0 грн. (а.с.18), а за заявою позичальника 16.12.2012 року було зазначено надання кредиту в сумі 6552.97грн. шляхом безготівкового перерахунку на купівлю товару, з виплатою по 15.12.2014р. під 0.12% річних (а.с.19). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Позичальник [PERSON] помер [INFO] (а.с.21).. Станом на 30.05.2014р. заборгованість по зобов'язаннях позичальника згідно наданого до справи позивачем розрахунку по заяві [PERSON] від 21.09.2010р. (яка не містила розміру кредиту та згідно якої кредит не видавався, іншого позивачем не надано) склала 7678.8 грн. (а.с.4-6), при цьому що по розрахунку нарахування проводилось позивачем і після смерті позичальника. За заявою позичальника [PERSON] від 16.12.2012 року заборгованість становить згідно наданого до справи позивачем розрахунку - 4387.42 грн. (а.с.7) ), при цьому що по розрахунку нарахування проводилось позивачем і після смерті позичальника. Як слідує з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.32) при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. З врахуванням цього, судом для встановлення факту наявності спадкоємцем - відповідача по справі, подано ухвалою вимогу в нотаріальну контору та встановлено, що станом на 30.01.2015 року спадкоємці [PERSON] петра Михайловича в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини не зверталися (а.с.51-60). А тому, позовні вимоги позивача до [PERSON], який не є спадкоємцем померлого- позичальника [PERSON], є безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 526, 530, 610, 1054, 1282 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed