Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач 01 серпня 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому зазначила, що [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] вийшла заміж та змінила прізвище на «Семенова», після чого вона переїхала до Іспанії, прийняла громадянство, відповідно до законодавства цієї країни втратила прізвище «Семенова» та стала [PERSON] [PERSON]. Після виїзду до Іспанії у позивача стали вкрай неприязні стосунки з братом [PERSON], який залишився проживати з батьками та перешкоджав їх спілкуванню. 08.09.2011 року померла мати позивача [PERSON], про що позивач дізналася випадково від родичів. Приїхавши на похорон матері, позивач дізналася, що її батько помер більш ніж рік потому. Розмови з братом щодо спадкового майна ні до чого не призвели, [PERSON] почав погрожувати фізичною розправою, сказав, що ніякі документи на майно не надасть. Від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] стало відомо, що [PERSON] за життя склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів відповідачу. Також позивачу стало відомо, що [PERSON] останні два роки до смерті хворів онкозахворюванням, його стан був вкрай тяжким, приймав ліки які впливали на його свідомість та унеможливлювали значення своїх дій. Визнання заповіту недійсним збільшить частку матері позивача [PERSON] у спадковому майні, відтак і частку позивача. Просила визнання недійсним заповіт\~ від 01.07.2010 року , складений та підписаний від імені [PERSON], [INFO] приватним нотаріусом\~ Дніпропетровського міського нотаріального\~ округу\~ [PERSON], зареєстрований\~ у реєстрі нотаріальних дій за 2010 рік за № 3879; стягнути судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Згідно письмових заперечень, позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день і час проведення слухання справи сповіщалася належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Матеріалами справи встановлено, що 01.07.2010 року [PERSON] склав заповіт, в якому розпорядився на випадок своєї смерті, що все майно, де б воно не було та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (Т.1,а.с.85). Вказаний заповіт посвідчений 01 липня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 3879. Встановлено, що 24 липня 2010 року [PERSON] помер (Т.1, а.с.14). Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що після смерті [PERSON], померлого 24 липня 2010 року, з заявою про прийняття спадщини звернувся 20 серпня 2010 року [PERSON] (Т.1, а.с.75-78). В силу статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В силу статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. До обгрунтувань позивача та її представника підстав визнання заповіту, складеного [PERSON], недійсним, суд ставиться критично. Так, дійсно ознайомившись з медичними документами, вбачається, що [PERSON] з 20.02.2009 р.по 04.03.2009 р. перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня № 4 ДОР з діагнозом «остеохондроз попереково-крестцового відділу хребта» (Т.1, а.с.174). З 05.06.2009 р. по 20.03.2009 р. [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська лікарня № 5» з діагнозом: «Полинейропатия сложного генеза (гипоксическая, токсическая), сенсомоторная форма с легким нижним парезом» (Т.1., а.с.178). З 25.05.2010 року по 02.06.2010 року перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська лікарня № 5» з діагнозом «хронічний атрофічний коліт» (Т.1, а.с.161). Проте, встановлено, що за життя [PERSON] не визнавався судом недієздатним та відносно нього не встановлювалась опіка або піклування. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У відповідності з вимогами ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність того факту, що особа в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що волевиявлення не було вільним. Так, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: - в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; - складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. які Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 16 його постанови від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, за клопотанням позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої було поставлено два питання, а саме, в якому психічному стані \~знаходився [PERSON] , [INFO] , \~під час посвідчення заповіту \~01 липня 2010 року, \~який \~помер \~24 липня 2010 року, чи міг [PERSON] \~за своїм психічним станом у зазначений час розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновків судово-психіатричної експертизи № 4 від 22.01.2015 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР м. Дніпропетровськ, [PERSON] за життя, на момент складання спірного заповіту 01 липня 2010 року, будь-яким психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом, на той час розумів значення своїх дій та міг керувати ними (Т.1., а.с.225-227). Доводи позивача в підтвердження, що [PERSON] був хворою людиною та не розумів значення своїх дій та не керував ними під час складення заповіту є необгрунтованими та недоведеними, належних доказів суду не надано. Таким чином, доводи позивача не можуть свідчити про той факт, що [PERSON] саме станом на 01 липня 2010 року не мав вільного волевиявлення, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому такі доводи є неспроможними. З огляду на вищевикладене, суд враховує докази, які повністю спростовують доводи позивача про те, що в момент складання заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, доказів про відсутність волевиявлення у [PERSON] під час складання заповіту суду надано не було. Обгрунтування позивача є безпідставним, оскільки факт відсутності волевиявлення не встановлений, достовірно не встановлено тих обставин, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, вказані доводи грунтуються тільки на припущеннях. Отже, підстави передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України, ч.2 ст.1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним відсутні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі за недоведеністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed