Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу №7145/2018/964708 не дійсним. Вимоги вказаної позовної заяви мотивовані тим, що 24.05.2018 року Апеляційним судом Черкаської області було винесено постанову, якою позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено в повному обсязі та призначено до стягнення з [PERSON] збитків, понесених в порядку регресу в сумі 49028,82 грн., та судові витрати в сумі 2400,00 грн. На момент винесення вище згаданої постанови за [PERSON] на праві приватної власності було зареєстровано автомобіль ВАЗ 21063, 1990 року випуску, легковий седан, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . З метою виконання вказаного рішення суду позивач звернувся до Золотоніського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Черкаській області, де було відкрито виконавче провадження та здійснювалися виконавчі дії, які спрямовані на примусове виконання рішення суду в тому числі накладення арешту майно відповідача. Однак 31.05.2018 року відбулася перереєстрація автомобіля ВАЗ 21063, 1990 року випуску, легковий седан, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , з [PERSON] на [PERSON] згідно договору Купівлі-продажу №7145/2018/964708. За таких обставин державний виконавець був змушений зняти арешт на вказаний автомобіль. Позивач наполягає, що боржник [PERSON] , стосовно якого Апеляційним судом Черкаської області в його присутності винесено постанову про стягнення коштів та [PERSON] , які уклали договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно стягувача, оскільки укладається договір купівлі - продажу, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відповідач [PERSON] знав про судове рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на вказаний транспортний засіб, а отже вказаний договір, на думку позивача, є фіктивним, та укладеним з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення із нього на користь позивача значної суми коштів. За таких обставин, вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду із даним позовом, яким просив визнати вказаний вище договір купівлі-продажу недійсним. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 21.12.2019 року. Ухвалою суду, яка направлена відповідачам в установленому порядку, останнім був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги не визнав з підстав їх необґрунтованості та не доведеності позивачем відсутністю наміру у відповідачів створення правових наслідків оспорюваного правочину. При цьому відповідач наполягав,що він продав вказаний автомобіль своїй колишній дружині, з якою шлюб вони не розірвали, однак фактично у шлюбних відносинах не перебувають, з метою отримання коштів на погашення суми боргу за вказаним вище судовим рішенням. Саме з цією метою і був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу. Оскільки позивачем не було доведено підстав визнання недійсним вказаного правочину, відповідач наполягав на відсутності підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направила. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно із ст. 1 та ст. 4 ЦК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 24.05.2018 року Апеляційним судом Черкаської області винесено постанову, якою позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено в повному обсязі та призначено до стягнення з [PERSON] збитків, понесених в порядку регресу в сумі 49028,82 грн., та судові витрати в розмірі 2400,00 грн. Постановою державного виконавця Золотоніського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження із виконання вказаного вище рішення суду, що стверджується відповідною постановою від 07.08.2018 року. Як вбачається з постанови державного виконавця, про зняття арешту з майна від 18.09.2018 року, із автомобіля ВАЗ 21063, д.н.з. [NUMBER] , було знято арешт оскільки автомобіль не належить [PERSON] . Як вбачається з відповіді Головного сервісного центру МВС від 06.09.2019 року за №31/741аз, 31.05.2018 року відбулася перереєстрація автомобіля ВАЗ 21063, 1990 року випуску, легковий седан, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , з [PERSON] на [PERSON] згідно договору Купівлі-продажу №7145/2018/964708 виданого Територіальним сервісним центром №7145 Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області. Вказана обставина не заперечується і самим [PERSON] та стверджується також наданим відповідачем договором купівлі-продажу №7145/2018/964708 від 31.05.2018 року. Позивач оспорюючи вказаний вище договір наполягає на його фіктивності з метою уникнення відповідачем примусового відчуження такого майна за невиконання вказаного вище рішення суду, що порушує права позивача в тому числі і в частині належного виконання судового рішення. Позивач вважає такі дії відповідача недобросовісними та спрямованими на зловживанням його права щодо вільного розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добре знав про наявність вказаного рішення, та суму боргу, яка підлягає стягненню, оскільки судове рішення проголошувалося в його присутності. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідач, заперечуючи доводи позивача зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений із його колишньою дружиною, яка мріяла про автомобіль та з метою погашення заборгованості за судовим рішенням. Відповідач також зазначає, що автомобіль був проданий [PERSON] за 20000 грн. Разом з тим із доданих самим же відповідачем квитанцій вбачається, що відповідач здійснював погашення суми заборгованості з лютого 2019 року по грудень 2019 року рівними частинами в сумі по 600.0 грн. на загальну суму 6600 грн., хоча зазначає, що продаж вказаного автомобіля якраз і здійснювався для погашення суми боргу, крім того сам автомобіль був відчужений 31.05.2018 року, в той час як надані квитанції про сплату суми боргу датовані з лютого 2019 року. Таким чином у суду виникають сумніви щодо наміру відповідача [PERSON] отримати відповідні кошти за продаж вказаного автомобіля та наявність наміру погашати суму боргу за судовим рішенням, про що ним було зазначено у своєму відзиві на позовну заяву. Суд також зважає на те, що [PERSON] зазначені доводи [PERSON] не ствердила та не спростувала, хоча копію позовної заяви разом із додатками отримала, що стверджується відповідним поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи, в чому вбачається байдужість відповідача до набутого майна та його подальшої долі у випадку задоволення позову. Відповідно до змісту ст.,ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Із аналізу вказаних вище норм чинного законодавства вбачається, що обов`язок доказування покладається не тільки на сторону позивача, а й на відповідача, який заявляє свої доводи стосовно обставин справи. Разом із тим, за відсутності пояснень [PERSON] , відсутності доказів фактичного передання їй вказаного автомобіля та користування нею ним, а також отримання відповідачем [PERSON] коштів за його продаж, доводи останнього є лише припущеннями, які жодними належними доказами не підтвердженні. Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 03.07.22019 року по справі №369/11268/16-ц зазначала, що згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Так судом встановлено, що відповідач [PERSON] , достеменно знав про наявність судового рішення про стягнення з нього коштів, оскільки був присутнім в судовому засіданні при його проголошенні, що стверджується вказаною вище постановою апеляційного суду Черкаської області від 24.05.2018 року, та уклав договір купівлі-продажу із своєю дружиною 31.05.2018 року, тобто відразу після проголошення вказаного рішення суду. Разом з тим відповідач відчуживши своє майно почав реально виконувати рішення суду лише з лютого 2019 року і то частинами, при цьому зазначаючи, що автомобіль проданий за кошти в сумі 20000.0 грн., вказані кошти на погашення боргу не витратив, хоча зазначав, що вказаний продаж автомобіля і був обумовлений метою на погашення суми боргу за судовим рішенням. Таким чином, суд приходить до переконання, що воля сторін при укладенні оспорюваного правочину не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, а тому позивач обґрунтовано просить визнати недійсним оспорюваний правочини на підставі статті 234 ЦК України. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та стверджені відповідними доказами, які досліджені судом в судовому засіданні. Суд також вважає, що з відповідачів в солідарному порядку необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються платіжним дорученням від 07.10.2019 року за №14, який доданий до матеріалів справи. На підставі зазначеного та

Outcome: approved