Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» у лютому 2012 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № 206240 від 13.07.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 235000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 13.07.2012 року. Відповідач порушила умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в звязку з чим станом на 22.02.2012 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 17268,95 доларів США, що складається з: 5996,35 доларів США заборгованість за кредитом, 8425,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1995,44 доларів США пеня, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), 820,84 доларів США штраф (процентна складова). Зобовязання за вказаним договором було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк» та договору поруки, укладеного із [PERSON] Просив суд, стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 16017,39 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.02.2012 року складає 127978,91 грн., за кредитним договором № 206240 від 13.07.2007 року, стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Ухвалою суду від 22 грудня 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. У січні 2016 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсним договору про внесення змін № 1 до договору поруки, в якому посилається на те, що між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 13.07.2007 року було укладено договір поруки, згідно з яким він є поручителем за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою від 13.07.2007 року. При вивченні матеріалів справи йому стало відомо про наявність договору від 19.05.2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року. Даний договір про внесення змін № 1 він не підписував. Своєї згоди, як поручитель, на збільшення відсоткової ставки у разі порушення умов договору він не давав. З огляду на це вважає договір поруки № 240-2 від 13.07.2007 року, укладений між ним та Банком, припиненим. Просив визнати договір поруки № 240-2, укладений 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] припиненим та визнати договір від 19.05.2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року недійсним. Ухвалою суду від 25.01.2016 року зустрічну позовну заяву було прийнято та обєднано в одне провадження з первісним позовом. У листопаді 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» уточнив позовну заяву. В уточненому позові посилається на те, що відповідно до укладеного договору №206240 від 13.07.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 235000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.07.2012 року. Відповідно до договору про внесення змін № 2 від 18.08.2008 року до кредитного договору № 206240 від 13.07.2007 року, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами був збільшений до 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Наданні кредитних коштів, відповідно до п. 1.1 кредитного договору здійснювалося окремими траншами. [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 50000 доларів США. Термін повернення траншу кредиту визначався відповідно до графіку погашення кредиту. У порушення умов договору [PERSON] зобовязання за договором належним чином не виконувала у звязку із чим станом на 08.11.2016 року виникла заборгованість у розмірі 51174,89 доларів США, яка складається з: 5996,35 доларів США заборгованість за кредитом, 17614,11 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 27564,43 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Зобовязання за договором було забезпечено порукою у розмірі 10000 грн. згідно договору поруки, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк» № 167 від 20.10.2010 року та порукою згідно договору поруки, укладеного із [PERSON] Просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 51174,89 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до курсу НБУ на 08.11.2016 року, що складає еквівалент 1308575,41 грн. та стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10000 грн. Представник позивача у судове засідання зявився. Уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання зявилася, проти задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» заперечувала, зустрічні позовні вимоги визнала. Подала до суду письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що позивачем не надані конкретні дані щодо стану розрахунків за кредитним договором, а саме: сума кредиту, дата видачі кредитних коштів, дані щодо оплати за кредитом [PERSON], тощо. Розрахунок суми боргу, наданий позивачем, не містить даних за який період здійснюється нарахування, якої саме процентної ставки. Крім того вважає, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015 року вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 206281 від 22.05.2008 року. Просила у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання зявилася. Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнала у повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог не заперечувала. Суду пояснила, що [PERSON] вважає розрахунок суми боргу неправильним. Позивачем не надано доказів, які мають підтвердити отримання та сплату [PERSON] кредитних коштів за договором № 206240 від 13.07.2007 року та № 206241 від 16.07.2007 року. Позивачем у 2015 році було отримано рішення у цивільній справі № 202/10426/14 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 206240 від 13.07.2007 року в розмірі 1743264,6 грн., в ході примусового виконання якого було реалізовано з електронних торгів нерухоме майно, яке належало [PERSON] і знаходилося в іпотеці банку за ціною 1080700,00 грн., але позивачем не надано підтвердження зарахування цих коштів для погашення заборгованості. Крім того, в Індустріальному ВДВС м. Дніпра відкрите виконавче провадження по виконанню виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в сумі 768316,63 грн. за кредитним договором № 206240 від 13.07.2007 року і по ньому державним виконавцем проводяться виконавчі дії, спрямовані на погашення зазначеної заборгованості. Також вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т. 1, а.с. 178). Подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що банк не предявляв будь-яких вимог до нього, як поручителя. Договір від 19.05.2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року ним взагалі не підписувався, що вказує на відсутність погодження ним будь-яких змін до основного договору поруки. Крім того вважає, що заявлена вимога про стягнення з боржника і двох поручителів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягає, оскільки поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено два окремі договори поруки. Безпідставним також є обєднання позивних вимог Банку до обох поручителів ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] в одній позовній заяві. Просив у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити. У січні 2016 року [PERSON] подала до суду клопотання про витребування від позивача оригіналів документів (т. 1, а.с. 85-87). Протокольною ухвалою суду від 25.01.2016 року дані клопотання були задоволені (т. 1, а.с. 102-103). У лютому 2016 року [PERSON]Ф подав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (т. 1, а.с. 114-116). Ухвалою від 11.02.2016 року клопотання відповідача було задоволено, призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 17.06.2016 року провадження у справі було відновлено. У січні 2017 року [PERSON] подала до суду клопотання про призначення судово-економічної експертизи (т. 1, а.с. 235-236). Ухвалою суду від 20.01.2017 року по справі була призначена судова економічна експертиза та провадження зупинено. Ухвалою від 26.05.2017 року провадження у справі було відновлено у звязку із надходженням до суду повідомлення про неможливість проведення експертизи. У липні 2017 року представник [PERSON] подала до суду клопотання про зупинення провадження у справі до вирішенні іншої справи, яка знаходиться в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (т. 2, а.с. 23-25). Ухвалою суду від 28.09.2017 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження було відмовлено. У вересні 2017 року представник [PERSON] подала до суду клопотання про передачу справи за підсудністю до іншого суду (т. 2, а.с. 37-38). Ухвалою суду від 28.09.2017 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про передачу справи до іншого суду було відмовлено. У жовтні 2017 року [PERSON] подала до суду клопотання про призначення судової економічної експертизи (т. 2, а.с. 56-59), яке заявила у судовому засіданні представник [PERSON] Ухвалою суду від 28.11.2017 року було відмовлено представнику [PERSON] у задоволенні заявленого клопотання про проведення судово-економічної експертизи. [PERSON] подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1, а.с. 220), в які посилається на те, що позовна заява була подана банком з пропуском строку позовної давності, встановленого для основного зобовязання у три роки. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитну угоду № 206240 (т. 1, а.с. 9-12), відповідно до якої загальна сума кредиту в рамках даної угоди складає 235000 доларів США. Надання коштів здійснюється окремими частинами траншами кредиту. Сума кожної частини, термін по кожному траншу оформлюється окремим договором про видачу траншу. Термін повернення кредиту й окремих частин - траншів кредиту встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невідємними додатками до договорів про видачу траншів, але не пізніше 13.07.2012 року зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами. Договором про внесення змін № 1 до кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року (т. 1, а.с. 12) від 19 березня 2008 року було встановлено розмір відсоткової ставки 18% річних за користування кредитними коштами. Договором про внесення змін № 2 до кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року (т. 1, а.с. 12) від 18 серпня 2008 року було встановлено розмір відсоткової ставки 40% річних при порушення позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту. Договори про видачу траншу між сторонами укладалися 16 липня 2007 року (т. 1, а.с. 204-205), 08 серпня 2007 року (т. 1, а.с. 19, 25), 22 листопада 2007 року (т. 1, а.с. 18, 24), 29 січня 2008 року (т. 1, а.с. 17, 23), 03 березня 2008 року (т. 1, а.с. 16, 22), 22 травня 2008 року (т. 1, а.с. 15, 21), 18 серпня 2008 року (т. 1, а.с. 14, 20). Згідно договору про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року (т. 1, а.с. 204-205) Банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 50000 доларів США в частині загального ліміту, встановленого п. 1.2 кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року на умовах, передбачених у кредитній угоді та даному договорі. Термін повернення траншу кредиту визначений відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, зазначеному у додатку № 1 до даного договору 16.07.2009 року (т. 1, а.с. 206). Отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів у розмірі 50000 доларів США за договором про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року підтверджується погашеннями заборгованості за даним договором (т. 1, а.с. 207-211), що не заперечується відповідачем. Згідно п. 3 даного договору виконання зобовязань позичальника за договором забезпечується відповідно до розділу 3 кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року. Згідно п. 4.1. даного договору за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення траншу кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 12% річних. При несплаті відсотків у зазначені у договорі терміни, вони вважаються простроченими. Згідно п. 4.3. договору при порушенні позичальником якого-небудь із зобовязань по погашенню траншу кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач [PERSON] неналежно виконувала умови договору. Згідно з розрахунком банку станом на 08.11.2016 року виникла заборгованість у розмірі 51174,89 доларів США, яка складається з: 5996,35 доларів США заборгованість за кредитом, 17614,11 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 27564,43 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Судом встановлено, що [PERSON] порушила умови кредитної угоди №206240 від 13 липня 2007 року та договору про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року в частині своєчасного погашення заборгованості та процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилася заборгованість. Однак суд критично ставиться до розміру заборгованості, яку просить стягнути позивач з [PERSON], оскільки 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 804 (т. 2, а.с. 13), яким запропоновано стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 768316,63 грн., які є її боргом за кредитним договором № 206240 від 13.07.2007 року, укладеним між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» та складаються із: заборгованості за кредитом 5996, 35 доларів США, заборгованості за відсотками 11884,26 доларів США, пені 12100,74 доларів США, штрафу (фіксована частина) 10,25 доларів США, штрафу (відсоток від суми заборгованості) 1449,07 доларів США. Строк, за який проводиться стягнення з 13.07.2007 року по 18.01.2016 року. Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу ДВС м. Дніпропетровськ [PERSON] від 19.07.2016 року було відкрито виконавче провадження № 51676321 (т. 2, а.с. 63) про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу у розмірі 768316,63 грн. Тобто позивачем вже стягується сума заборгованості за кредитом у розмірі 5996,35 доларів США та заборгованість по відсоткам, яка виникла станом на 18.01.2016 року у розмірі 11884,26 доларів США. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5996,35 доларів США та заборгованості за процентами за користуванням кредиту у розмірі 11884,26 доларів США є не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Підлягає стягненню з [PERSON] заборгованість за процентами за користування кредитом, яка виникла за період з 18.01.2016 року до 08.11.2016 року та складає 5729,85 доларів США (17614,11 доларів США - 11884,26 доларів США). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Суд не може прйняти твердження відповідача [PERSON] про сплив строку позовної давності, оскільки строк дії кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року, в рамках якої надавалися окремі транші, спливав 13.07.2012 року, а банк звернувся до суду 24.02.2012 року. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Дана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Відповідачем [PERSON] подана до суду заяву про застосування строку позовної давності. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки право на стягнення пені у банка виникло з наступного дня після 16 липня 2009 року, а позовні вимоги він уточнив лише 16 листопада 2016 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня предявлення уточненого позову, а саме у розмірі 4212,58 доларів США, що становить 107615,67 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] становитиме 9942,43 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.11.2016 року складає 254227,94 грн., що складається з: 5729,85 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4212,58 доларів США пеня. В забезпечення виконання зобовязань за кредитною угодою № 206240 від 13.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року (т. 1, а.с. 26), відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи оплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 19 травня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року (т. 1, а.с. 27), відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою від 13.07.2007 року, згідно якої кредитор надав боржнику кредит в сумі 235000 доларів США, а боржник зобовязаний повернути кредит в строк до 13.07.2012 року, сплачувати за його користування 18% річних згідно графіка погашення кредиту, сплату винагороди за відкриття позичкового рахунку в розмірі 2% від суми траншу та винагороди за резервування коштів в розмірі 0,5% від суми траншу, а у випадку порушення строків повернення кредиту сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Згідно висновку № 1065/2197-16 від 01.06.2016 року судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів (т. 1, а.с. 133-138) підпис від імені [PERSON], що розташований в графі «Поручитель» договору про внесення змір № 1 від 19.05.2008 року до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше факсиміле. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що укладання договору про внесення змір № 1 від 19.05.2008 року до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року не відповідало внутрішній волі [PERSON], що підтверджується його поясненнями та висновком судової почеркознавчої експертизи № 1065/2197-16 від 01.06.2016 року. Тому даний договір може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як встановлено судом, при укладанні договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року сторони домовилися про викладення пункту 1 договору поруки у новій редакції, у результаті чого передбачили можливість підвищення відсоткової ставки за кредитом з 12% до 18% річних. При цьому згоди поручителя на таку зміну не було одержано, оскільки згідно висновку судової почеркознавчої експертизи [PERSON] не підписував особисто договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року від 19 травня 2008 року та саме на цьому наполягає відповідач. Таким чином, суд прийшов до висновку, що зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, наслідком мають припинення поруки. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] зустрічні позовні вимоги про визнання припиненим договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року та визнання недійсним договору від 19.05.2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13.07.2007 року законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20.10.2010 року (т. 1, а.с. 7-8), де розмір відповідальності поручителя перед кредитором складає 10000 грн. Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» пропорційно задоволеним вимогам судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 2542,28 грн. та з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 1102 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial