Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач 05.03.2018 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», уточнивши свої вимоги заявою від 24.07.2018 року просив списати суму боргу у розмірі 7144,47 грн. за особовим рахунком [NUMBER] , відкритим на власника квартири [ADDRESS] , з [PERSON] . Позивач в обґрунтування позову відзначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . Періодично на адресу позивача приходять рахунки-повідомлення МЕРЦ з постійним відображенням суми боргу за послуги з теплопостачання, який склався з 2006 року по теперішній час. Теплопостачання компанія не стягує заборгованість у позовному порядку, а наявність боргу призвело до того, що позивач не отримував субсидію за опалювальний період. Вказує, що позивач оплачує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Також позивач заявив клопотання про застосування строку позовної давності до правовідносин, що виникли між ним та відповідачем, адже борг нараховується з 2006 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2018 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2018 року позов залишено без руху, позивачу надано термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою від 27.08.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.11.2018 року. До суду 28.09.2018 року надійшов відзив від КП «Теплопостачання міста Одеси», згідно якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що строк позовної давності не сплив, адже відповідач неодноразово звертався до позивача в наказному провадженні. Позивач не отримував субсидію, адже відмовився від укладення договору про реструктуризацію. Рахунки, де зазначений борг позивача не є вимогою чи обов`язком, тому їх неможливо оскаржувати. До суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої вказано, що спроби відповідача стягнути з позивача заборгованість не увінчалися успіхом саме через те, що строк позовної давності сплив. Укладення договору про реструктуризацію неможливо, адже позивач не визнає наявність у нього боргу та вказує, що сплили строки для стягнення з нього суми боргу. Протокольною ухвалою від 22.11.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на14.02.2019 року. У судовому засіданні 14.02.2019 року відкладено розгляд справи на 15.03.2019 року. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Даною нормою Основного Закону України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. За ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний засіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, що відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправдана. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй позиції, а саме: рішення від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна серії АВР № 409347 . На обслуговування квартири [ADDRESS] в КП Теплопостачання міста Одеси» на ім`я [PERSON] відкрито особовий рахунок №2487003004, а між сторонами укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Станом на 01.01.2018 року по особовому рахунку №2487003004 квартири [ADDRESS] рахується заборгованість в сумі 7 320,60 грн., що вбачається з листа Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» від 17.01.2018 року. Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері. Відповідно до вимог ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» розмір оплати за комунальні послуги вираховується, виходячи з розміру затверджених тарифів та показників приладів обліку. На відповідача як надавача послуг покладається обов`язок доведення наявності у [PERSON] заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням його зобов`язань по сплаті послуг з теплопостачання. Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] в комунальному підприємстві «Теплопостачання міста Одеси» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Проте, до суду не надано первинних бухгалтерських документів з яким вбачалось би наявність заборгованості у позивача. Крім листа, яким позивача повідомлено про наявність у нього заборгованості та який не є первинним документом бухгалтерського обліку, жодних доказів, щоб підтверджували заборгованість [PERSON] по сплаті послуг теплопостачання матеріали справи не містять. Тобто, матеріали справи не підтверджується факт того, що заборгованість [PERSON] виникла у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, тобто не сплатою або частковою сплатою послуг, що надаються відповідачем. Підстави за яких відповідач нараховує позивачу заборгованість судом не встановлені, сторонами не представлені. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушень, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такі дії відповідача порушують права позивача, тому що за наявності боргу позивач позбавлений можливості отримувати субсидію. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тож, за таких обставин, викладених вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача частково обґрунтовані, адже фактично наявність правомірно нарахованої заборгованості матеріалами справи не підтверджується. Суд критично відноситься до посилань представника відповідача на укладенням договору реструктуризації заборгованості, адже сторони є вільні в укладенні договорів та примушування до укладення договору не допускається, а позивач висловив свою позицію у відповіді на відзив щодо небажання укладати договір. Проте, суд не може погодитися з позивач в частині заявленння клопотання про спливу строку позовної давності щодо стягнення відповідачем заборгованості, зважаючи на наступне. Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно статей 261, 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із пояснень сторін, судом встановлено, що на теперішний час в провадженні суду не перебуває на розгляді позов КП «Теплопостачання м. Одеси» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, у якому [PERSON] і надано право заявити клопотання про застосування позовної давності, як це передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив, що їх підприємство з цивільними позовами про стягнення заборгованості з теплопостачання до позивача не зверталися. Посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності не сплив, у зв`язку зі зверненням відповідача до суду з заявами про видачу судового наказу також не стосується предмету доказування та можуть встановлюватися судом у разі розгляду справи про стягнення заборгованості. Таким чином, суд дійшов висновку, що права позивача порушенні та потребують судового захисту. Вимоги про списання суми боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, проте з усіма підставами позову суд погодитися не може, тому позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial