Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № 250759-SOGL в розмірі 36313,91 доларів США та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17.09.2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали договір № 250759-SOGL, відповідно до якого позивач надав відповідачу споживчий кредит на суму 25000,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 16.09.2011 року. В забезпечення виконання зобовязання, 17.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір поруки № 250759, відповідно до якого [PERSON] зобовязалася нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 250759-SOGL від 17.09.2008 року. Крім того, 17.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір поруки № 250759/1, відповідно до якого [PERSON] зобовязався нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 250759-SOGL від 17.09.2008 року. Однак відповідач [PERSON] не виконав належним чином свої зобовязання за кредитним договором, в результаті чого станом на 15.10.2015 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 36313,91 доларів США, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з наведених в позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме в частині заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4034,49 доларів США. Поряд з тим, вважають безпідставним нарахування банком відсотків за користування кредитом та штрафів. До того ж вважають безпідставною вимогу банку про солідарне стягнення заборгованості з поручителів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.09.2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали договір № 250759-SOGL, відповідно до якого позивач надав відповідачу споживчий кредит на суму 25000,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 16.09.2011 року. Згідно п. 1.1. Розділу 1. Загальні положення Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» (нова редакція), затвердженого Загальними зборами акціонерів від 30.04.2009 року [PERSON] змінив своє найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», серія А01 №054809 від 17.07.2009 року. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Факт отримання кредиту не заперечується сторонами. В свою чергу взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 250759-SOGL відповідач [PERSON] не виконав, у звязку з чим станом на 15.10.2015 року виникла заборгованість в розмірі 36313,91 доларів США, що становить 796364,07 грн. та складається з наступного: 4034,49 доларів США (88476,38 грн.) - заборгованість за кредитом; 30539,33 доларів США (669727,52 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафи 11,40 доларів США (250 грн.) штраф (фіксована частина), 1728,69 доларів США (37910,17 грн.) - штраф (процентна складова). Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом. Вказані розрахунки складені відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. До того ж сторона відповідача доказів щодо погашення заборгованості за кредитним договором суду не представила, не спростувала документально нарахований позивачем розмір заборгованості. Не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду і твердження представника відповідача з приводу безпідставності нарахування банком штрафів. Як передбачено п. 6.6. кредитного договору № 250759-SOGL, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-яким із грошових обовязків, передбачених договором більш ніж на 120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутися до суду, Позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми заборгованості. При цьому судом перевірено правильність нарахування розміру штрафу. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного № 250759-SOGL від 17.09.2008 року, суд приходить до висновку, що заявлений розмір заборгованості підтверджений належними та допустими доказами, а тому підлягає стягненню. В той же час, звертаючись до суду, ПАТ КБ «Приватбанк» заявлено вимоги про солідарне стягнення заборгованості з поручителів. Як встановлено судом 17.09.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 250759 відповідно до умов якого [PERSON] зобовязалася нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 250759-SOGL від 17.09.2008 року. Крім того, 17.09.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 250759/1, відповідно до якого [PERSON] зобовязався нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 250759-SOGL від 17.09.2008 року. Згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до п. 11 договорів поруки, такий вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань за кредитною угодою. Також як передбачено п. 12 договорів поруки, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюються протягом 5 років. В той же час необхідно вернути увагу на те, що договорами поруки не визначено чітко момент початку пятирічного строку (чи моменту укладення договорів чи будь-якого іншого). При цьому в п. 13 договорів поруки зазначено, що зміни та доповнення до цих договорів вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Як вже було зазначено, п. 1.3 кредитного договору № 250759-SOGL від 17.09.2008 року передбачено, що кредит має бути повернутий не пізніше 16.09.2011 року. Будь-яких інших додаткових угод щодо продовження дії договорів суду не представлено. Будучи за своєю правовою природою зобов'язанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Також суд враховує і те, що у 2013 році позивач звертався з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитом з відповідачів. Зазначене свідчить, що позивач реалізував своє право на погашення кредиту. У звязку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що договори поруки, в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, є такими, що припинили свою дію. Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 17.09.2014 року, справа № 6- 53 цс 14; постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанова від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанова від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15). За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON], як поручителів, про стягнення боргу слід відмовити. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного № 250759-SOGLвід 17.09.2008 року, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість в розмірі 36313,91 доларів США, що становить 796364,07 грн. та складається з наступного: 4034,49 доларів США (88476,38 грн.) - заборгованість за кредитом; 30539,33 доларів США (669727,52 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафи 11,40 доларів США (250 грн.) штраф (фіксована частина), 1728,69 доларів США (37910,17 грн.) - штраф (процентна складова). Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial