Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

Позивач 02 січня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.1-4). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі [PERSON] з 27.12.1975 року. В період шлюбу позивач із дружиною зареєстрували по 1/2 частині домоволодіння [ADDRESS] в КП «ДМБТІ» ДОР. 30.09.1997 року [PERSON] отримала на своє ім`я державний акт на право власності земельну ділянку ДП Д*№ 00412881267010 площею 0,0595 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . За життя померла склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] . 16.03.2017 року позивач отримав в ДДДНК свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частини земельної ділянки площею 0,0595 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] в свою чергу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин вказаної земельної ділянки. 02.11.2018 року позивач звертався до ДДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні спадкоємця та спадкодавця, у видачі якого листом ДДДНК № 3997/02-14 від 13.11.2018 року було відмовлено. Позивач не погоджується із вказаною відмовою ДДДНК, у зв`язку із чим, він вимушений був звернутися до суду із позовом, в якому посилаючись на обґрунтування викладені у позовній заяві, просить визнати земельну ділянку площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визначити, що частка померлої [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 становила 1/2; визначити, що частка [PERSON] (і.н.н. [NUMBER] ) у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 становить 1/2; визнати неправомірними дії Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, які пов`язані з відмовою [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частки у спільному майні ( земельна ділянка площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 ) спадкоємця [PERSON] та спадкодавця [PERSON] ; зобов`язати Другу Дніпровську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право власності на частки у спільному майні подружжя - по 1А частині земельної ділянки площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 спадкоємця [PERSON] та спадкодавця [PERSON] ; внести зміни в свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.03.2017р., яке видане Дугою Дніпровською нотаріальною конторою [PERSON] за реєстровим номером 1-112 ( спадкова справа № 977/2014), зазначивши , що [PERSON] ( реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) є спадкоємцем за законом 1/12 частини майна спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] Спадщина , на яку в указаній частці в свідоцтві складається з 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 ; внести зміни в свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.03.2017 р. , яке видане Дугою Дніпровською нотаріальною конторою Гончаровій Ірині Іванівні за реєстровим номером 1-110 (спадкова справа № 977/2014), зазначивши, що [PERSON] ( реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) є спадкоємцем за заповітом 5/12 частини майна спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] Спадщина , на яку в указаній частці в свідоцтві складається з У2 частини земельної ділянки площею 0,0595 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 . Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі (а.с.37). В ході розгляду справи представником позивача адвокатом Скибою В.В. заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 16.07.2019 року постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено. Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач та його представник адвокат Скиба В.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Співвідповідач ДДДНК в особі свого представника у судове засідання не з`явився. До суду надіслав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі свого представника, у зв`язку із виробничою завантаженістю. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , про що свідчить актовий запис №1220 від 27.12.1975 року (а.с.5). Згідно свідоцтва про право власності від 14.11.1985 року за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право особистої власності по 1/2 частині на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.6,7,8). .На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*№004128 81267010 виданого 30.09.1997 року [PERSON] набула у приватну власність земельну ділянку площею 0,0595 га розташовану за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. [INFO] [PERSON] померла (а.с.14), за життя склавши заповіт, яким усе своє майно заповіла відповідачці [PERSON] (а.с.13). З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] за №977/2014 (а.с.65-118) вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] . Державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори 16 березня 2017 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких до [PERSON] перейшло право власності на 1/12 частину домоволодіння та на 1/6 частину земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с.16,18). Також, 16 березня 2017 року [PERSON] державним нотаріусом ДДДНК видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно яких до останньої перейшло право власності на 5/12 частин домоволодіння та 5/6 частини земельної ділянки розташованих за адресою: [ADDRESS] (з.а.с.92, а.с.93). [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту складеним [PERSON] , посвідчений ДДДНК 14.12.2012 року, у задоволенні якого рішенням суду від 08.11.2016 року відмовлено. Також рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.03.2019 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] , третя особа: ДДДНК про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0595 га розташованої за адресою: [ADDRESS] (з.а.с.113-а.с.115, з.а.с.115-а.с.118). Вказаними рішеннями встановлено, що з метою приватизації земельної ділянки, на якій розташовано зазначений будинок, [PERSON] надав в Управління земельних ресурсів заяву від 01.11.1996 року, яку було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. та зареєстровано в реєстрі за № 6918, якою позивач не заперечував проти оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку на ім`я [PERSON] . У відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Згідно із ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не витікає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В ст. 29 КпШС України зазначено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Таким чином, оскільки за змістом вищенаведених норм. Зважаючи на викладені норми закону, можна зробити висновок, що спір з приводу визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя вирішується виключно між подружжям, яке перебуває у шлюбі або після його розірвання, у межах строку позовної давності, який становить три роки після розірвання шлюбу. Крім того, зважаючи на вказані рішення, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] у позивача не виникало спору щодо права власності на земельну ділянку площею 0,0595 га розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка була їй відведена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, цей спір в нього виник вже після смерті дружини, у зв`язку із тим, що він не згоден із волею померлої дружини, яка заповіла все належне їй майно своїй дочці від першого шлюбу - [PERSON] . Згідно із положеннями ЦК України визначено, що зі смертю фізичної особи здатність мати цивільні права та обов`язки припиняється, а тому спори, зокрема щодо майна подружжя, не можуть бути вирішені так як особа, яка була учасником правовідносин померла. Таким чином, вимоги позивача, що пов`язані із правовими наслідками поділу майна подружжя, після смерті другого із подружжя до відповідача, який є спадкоємцем за заповітом, вважаються судом незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача щодо визнання неправомірними дії ДДДНК з приводу відмови йому у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні спадкоємця [PERSON] та спадкодавця [PERSON] та інших вимог, що є витікаючи ми із цієї, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач звертався до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із 01.11.2018 року із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:08:625:0007 , площею 0,0595 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також право померлої [INFO] [PERSON] на 1/2 частину вказаного нерухомого майна в спільному майні подружжя (з.а.с.101). Листом № 3997/02-14 від 13.11.2018 року ДДДНК повідомлено [PERSON] , що нотаріальна дія не може бути вчинена так як в матеріалах спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] міститься ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі, у зв`язку із чим, на підставі п.3 глави 2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Також, повідомлено, що видача свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на земельну ділянку не передбачено для земельних ділянок набутих одним із подружжя за час шлюбу (а.с.102). Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно проводиться нотаріусами після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. В разі відсутності таких документів нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з чим особа, яка претендує на зазначене майно повинна встановлювати право власності в судовому порядку. Нотаріуси здійснюють свою діяльність відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України №296/5 від 22.02.2012 року та іншого законодавства. Крім того, у відповідності до положень ст.1300 ЦК України, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене та дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що державний нотаріус ДДДНК Тамаря Я.В. при вчиненні нотаріальних дій, пов`язаних із оформленням спадкових прав після смерті [PERSON] , діяв в межах своїх повноважень та чинного законодавства, а тому вимоги про визнання неправомірними дії нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії є такими що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed