Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги по якому в подальшому були зменшені (а.с. 70-72), зазначивши, що 21.11.2007 року уклало з відповідачем кредитний договір № VIV3AЕ00000478, відповідно до якого ПАТ КБ Приватбанк видав [PERSON] кредит у розмірі 11211,75 дол. США на термін до 20.11.2012 року. Однак, відповідач належним чином не виконував зобовязання відповідно до умов договору, чим утворив заборгованість станом на 12.08.2016 року в розмірі 26910,96 дол. США, з врахуванням ухваленого рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29.02.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 14178,99 дол. США., в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить (а.с. 71) стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № VIV3AЕ00000478 від 21.11.2007 року у розмірі 26910,96 дол. США, не враховуючи суму заборгованості, визначену рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29.02.2011 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, додатково зазначивши, що кредит був виданий на купівлю авто, яке було реалізоване і кошти пішли на погашення заборгованості. В 2009 році було судове рішення про дострокове стягнення кредиту в повному обсязі. Крім цього, зазначив, що і в 2012 році було судове рішення, яким було достроково стягнуто суму заборгованості, в тому числі і пеню з 21.12.2008 року. Звернув увагу на те, що згідно п. 4.4. Договору кредиту неустойка рахується за три роки. Зазначив, що кредит мав бути погашений згідно графіку рівними частинами, щомісячно. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, зазначивши, що кредит був споживчим, розрахунок - невірний і не відповідає умовам договору. Зазначив, що дія договору припинена. Вказав, що рішеннями судів від 2009 та 2012 року суд двічі достроково стягнув всю суму заборгованості, в тому числі і пеню. Просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, просила відмовити в позові повністю. Суд вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників судового розгляду, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до кредитного договору № VIV3AЕ00000478 від 21.11.2007 року Приватбанк надав [PERSON] кредит у розмірі 11211,75 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць, на строк з 21.11.2007 року по 20.11.2012 року, а позичальник зобовязався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, штрафи, пеню згідно умов договору в строк до 20.11.2012 року. В забезпечення взятих на себе зобовязань за даним Договором виступає автомобіль RENAULT KANGOO, VF11C0FAF29310165. Відповідно п. 4.5. Договору термін позовної давності сторони узгодили 5 років. Абзац 3 п. 7.1. Договору передбачає, що заборгованість по данному кредиту погашається позичальником щомісячно однаковими платежами в розмірі 197,79 доларів США. (а.с. 11-16). Згідно розрахунку заборгованості за договором № VIV3AЕ00000478 від 21.11.2007 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ Приватбанк станом на 11.08.2016 року становить 41392,44 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 6116,35 дол. США; заборгованість за процентами в сумі 2105,35 дол. США; заборгованість з комісії в сумі 513,48 дол. США; нарахована пеня в сумі 30676,59 дол. США; штраф (фіксована частина) в сумі 10,08 дол. США; штраф (відсоток від суми заборгованості) в сумі 1970,59 дол. США (а. с. 5-9). Відповідно до заяв про зменшення позовних вимог заборгованість відповідача перед позивачем станом на 12.08.2016 року, яка є предметом позову, становить 26910,96 доларів США, з яких: 146,67 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 198,39 доларів США заборгованість по комісії; 26565,90 доларів США пеня (а.с. 70-72). Зміст заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.04.2009 року по справі № 2-1895/09, за позовом ЗАТ КБ ПриватБанк в особі Вінницької філії до [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначає, що позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ ПриватБанк в особі Вінницької філії кошти за кредитним договором від 21.11.2007 року в загальній сумі 60439,76 грн. (7849,32 дол. США) за курсом 7,70 грн. за один долар, витрати по сплаті судового збору в сумі 604,40 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. Зміст описової частини даного судового рішення та резолютивної частини вказує, що суд стягнув з [PERSON] на користь ЗАТ КБ ПриватБанк всю загальну суму заборгованості за відповідним кредитним договором, в тому числі заборгованість по комісії та пеню. (а.с. 52). Загальна сума заборгованості, яка була стягнута з [PERSON] на користь ЗАТ КБ ПриватБанк згідно зазначеного вище судового рішення, була визначена позивачем станом на 30.12.2008 року, що підтверджується та було встановлено судом під час огляду матеріалів цивільної справи № 2-1895/09. Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29.02.2012 року по справі № 2-4812/11, за позовом Публічного акціонерного товариства КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вбачається, що позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № VIV3AЕ00000478 від 21.11.2007 року в розмірі 14178,99 дол. США, що в еквіваленті станом на 23.06.2011 р. за курсом НБУ становить 113006 грн. 55 коп. та 5900 грн. 35 коп. штраф, що в еквіваленті станом на 23.06.2011 р. за курсом НБУ становить 740 дол. США 32 центи. А також судові витрати в розмірі 1309 грн. 07 коп. Зміст мотивувальної частини даного судового рішення та резолютивної частини вказує, що суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк всю загальну суму заборгованості за відповідним кредитним договором, в тому числі заборгованість по комісії та пеню. (а.с. 53-55). При вирішенні даних спірних правовідносин суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену, зокрема, в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15, в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1707цс15, згідно якої, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання. Крім цього, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові від 06.07.2016 року по справі № 6-118цс16, яка не спростовує та підтверджує правомірність правових позицій, викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.01.2015 року (справа № 6-41128св14) та від 21.01.2015 року (справа № 6-42315св14), згідно яких зазначається, що з урахуванням положень статей 526, 599, 625 ЦК України у звязку з ухваленням судового рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості строк договору закінчився, а отже, між сторонами після спливу строку договору існують лише невиконані грошові зобовязання. Таким чином, суд встановив, що сторони між собою уклали відповідний кредитний договір строком на пять років, з кінцевою датою строку дії договору - 20.11.2012 року, узгодивши погашення заборгованості позичальником щомісячно однаковими сумами в розмірі 197,79 доларів США, проте, у звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань, кредитор змінив кінцеву дату строку виконання зобовязань позичальника за відповідним кредитним договором, тобто змінив кінцеву дату строку дії договору, шляхом реалізації свого права на дострокове стягнення заборгованості з боржника, що передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувшись з відповідним позовом до суду з вимогою про стягнення всієї загальної суми заборгованості за відповідним кредитним договором, при цьому згідно ухвалених судових рішень з боржника двічі достроково стягувалась загальна сума заборгованості, зокрема двічі стягувалась сума заборгованості по комісії та двічі стягувалась пеня. Суд звертає увагу на те, що укладений між сторонами відповідний кредитний договір - є споживчим договором, що підтверджується умовами п. 7.1. Договору, в силу чого, відповідні правовідносини підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». А тому, умови укладеного між сторонами кредитного договору щодо сплати позичальником комісії (винагороди), зокрема за надання фінансового інструменту (п. 7.1. Договору), в розумінні вимог абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 10.11.201 року № 15-рп/2011 - є нікчемними, та в площині дії ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України - не утворюють жодних правових наслідків. При цьому, з огляду на те, що суди уже двічі стягували з відповідача на користь позивача відповідні суми комісії, - суд, враховуючи надані докази та виходячи із пояснень сторін, - не зміг однозначно та беззаперечно встановити в судовому засіданні правову природу виникнення та правову підставу для нарахування, а також механізм нарахування відповідної суми комісії, що охоплюється предметом даного позову, в силу чого в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Суд звертає увагу на те, що чергова третя вимога позивача, яка уже двічі знаходила своє відображення у відповідних попередніх судових рішеннях та задовольнялась судами, про стягнення з відповідача на користь позивача пені суперечить та не узгоджується з вимогами чинного законодавства України, а тому є безпідставною, оскільки пеня є відповідальністю за порушення боржником взятих на себе зобовязань, а відтак, відповідач, порушивши зобовязання, передбачені умовами укладеного кредитного договору, не повинен двічі або тричі нести за такі дії відповідальність у виді сплати пені. При цьому, з огляду на те, що суди уже двічі стягували з відповідача на користь позивача пеню, - суд, враховуючи надані докази та виходячи із пояснень сторін, - не зміг однозначно та беззаперечно встановити в судовому засіданні правову природу виникнення та механізм нарахування відповідної суми пені, що охоплюється предметом даного позову, в силу чого в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 146,67 доларів США, то суд виходить із наступного: Як зазначалось вище, при прийняті рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену, зокрема, в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15, в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1707цс15, згідно якої, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, також враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові від 06.07.2016 року по справі № 6-118цс16, яка не спростовує та підтверджує правомірність правових позицій, викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.01.2015 року (справа № 6-41128св14) та від 21.01.2015 року (справа № 6-42315св14), згідно яких зазначається, що з урахуванням положень статей 526, 599, 625 ЦК України у звязку з ухваленням судового рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості строк договору закінчився, а отже, між сторонами після спливу строку договору існують лише невиконані грошові зобовязання. А тому позивач, у звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань, реалізувавши своє право на дострокове стягнення заборгованості з боржника, що передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та звернувшись з відповідним позовом до суду з вимогою про стягнення всієї загальної суми заборгованості за відповідним кредитним договором - змінив кінцеву дату строку виконання зобовязань позичальника за відповідним кредитним договором, тобто змінив кінцеву дату строку дії договору. В силу чого, з набранням законної сили рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухваленого 14.04.2009 року по справі № 2-1895/09, яким було стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» кошти за відповідним кредитним договором від 21.11.2007 року в загальній сумі 60439 грн. 76 коп. у [PERSON] виникло відповідне грошове зобовязання згідно рішення суду. Виникнення грошового зобовязання на підставі рішення суду знаходить своє відображення в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 30.03.2016 року (справа № 6-2168цс15), згідно якої зазначається, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. В силу обовязковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили, зазначене вище рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухвалене 14.04.2009 року по справі № 2-1895/09, - не може бути проігноровано [PERSON], при цьому відповідне грошове зобовязання [PERSON], яке виникло на підставі рішення суду, - є наслідком вирішення в судовому порядку правовідносин, заснованих на відповідному кредитному договорі, кінцевий строк виконання зобовязань по якому настав і був визначений кредитором в односторонньому порядку у звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань. В результаті чого, грошові зобовязання, передбачені відповідним кредитним договором, в разі набрання законної сили рішенням суду, яким було вирішено спірні правовідносини щодо таких грошових зобовязань, - трансформувались в грошове зобовязання, яке виникло на підставі рішення суду, і саме таке грошове зобовязання повинно виконуватись боржником на користь кредитора, оскільки одночасна наявність двох грошових зобовязань та одночасний обовязок їх виконання, а саме: на підставі укладеного кредитного договору та на підставі рішення суду, - обєктивно порушує права боржника, зобовязуючи останнього виконувати як умови договору, зокрема додержуватись графіку платежів, так і виконувати рішення суду, в тому числі додержуючись особливостей його виконання в примусовому порядку, при цьому одночасне виконання таких двох зобовязань - призведе до необґрунтованого та безпідставного збільшення розміру відповідного зобовязання, передбаченого умовами кредитного договору. А тому, нарахування позивачем відповідачу відсотків за користування кредитом, застосовуючи умови кредитного договору після дати закінчення кінцевого строку виконання відповідачем зобовязань по договору, тобто після 30.12.2008 року, що є датою закінчення дії договору, визначеної кредитором в односторонньому порядку, у звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань шляхом звернення до суду з відповідними вимогами та з послідуючим набранням законної сили відповідного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухваленого за результатами розгляду таких спірних правовідносин 14.04.2009 року по справі № 2-1895/09, - є безпідставним, оскільки неможливо врегульовувати договірні правовідносини умовами договору в період, який розпочинається після настання кінцевої дати виконання такого договору, так як із закінченням дії договору закінчується дія і окремих його умов, що не позбавляє застосовувати до таких правовідносин вимоги ст. 625 ЦК України. Правомірність застосування вимог ст. 625 ЦК України до правовідносин щодо виконання грошового зобовязання, яке виникло на підставі рішення суду, знаходить своє підтвердження в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 30.03.2016 року (справа № 6-2168цс15). В результаті чого, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 146,67 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки нарахування таких відсотків відбулось після 30.12.2008 року, тобто після дати закінчення дії відповідного договору, строк дії якого був змінений позивачем в односторонньому порядку, у звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань шляхом звернення до суду з відповідними вимогами та з послідуючим набранням законної сили відповідного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухваленого за результатами розгляду таких спірних правовідносин 14.04.2009 року по справі № 2-1895/09. При ухвалені рішення суд не бере до уваги та відхиляє як докази наступні документи, а саме: копію Акта № КР 00876 огляду затриманого транспорту, що передається на тимчасове зберігання від 30.12.2013 року; копію протоколу огляду та затримання транспорту від 30.12.2013 року; копію протоколу про вилучення документів від 30.12.2013 року; довідку № 4620/02-30 від 21.12.2016 року, надану Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області Березанським районним відділом державної виконавчої служби; виписку про рух коштів з відображенням надходження коштів від реалізації заставного майна з 13.02.2015 р. по 13.02.2015 р. та меморіальний ордер № 1від 13.02.2015 р. оскільки такі докази не охоплюються предметом доказування, виникли поза межами дії відповідного кредитного договору, а відтак не впливають на обставини нарахування процентів за користування кредитом, пені та комісії, що є предметом даного позову, а стосуються правовідносин, повязаних з частковим виконанням відповідного судового рішення в примусовому порядку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Норма ст. 629 ЦК України прописує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки порушення договору позичальником передбачені в ч. 2 ст. 1050 ЦК України, згідно якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За наведених вище обставин та з підстав, зазначених в позові, позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю та безпідставністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити повністю, при цьому заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності застосуванню не підлягає.

Outcome: dismissed