Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач 05.04.2019 року звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Селидіввугілля» Відокремлений підрозділ «Шахта «Котляревська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебував з ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» у трудових відносинах. 20.12.2018 року позивача звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України. 29.03.2019 року відповідач здійснив остаточний розрахунок по заробітній платі. Вважає дії відповідача неправомірними, що має місце порушення ст.ст. 116,117 КЗпП, а тому просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 32764,34 грн., компенсацію втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 262,89 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій просив суд розглянути позов без його участі. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач надав суду відзив, в якому просив відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та відшкодуванні моральної шкоди. Згідно із вимогами ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.\~\~ Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» та 20.12.2018 року позивача звільнено на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Дані обставини учасники справи не оспорюють, а тому відповідно ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яку повністю сплачено 19.03.2019 року. Даний факт сторони не оспорюють, а тому відповідно ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Статтею 43 Конституція України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, та сплатив заробітну плату у повному обсязі лише 19.03.2019 року, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.\~\~\~\~ Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивача звільнено 20.12.2018 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі здійснено 19.03.2019 року, а тому є обґрунтовані підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20.12.2018 року по 19.03.2019 року. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує довідку, видану ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» №04-22/855 від 21.03.2019 року, згідно з якою розмір середньоденного заробітку позивача складає 489,02 грн. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» від 19.10.2017 року № 224/0/103 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 20.12.2018 року включно, по 19.03.2019 року включно складає 59 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 28852,18 грн. з розрахунку 489 грн. 02 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 59 (кількість робочих днів з часу звільнення по день фактичного розрахунку). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 28852,18 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 262,89 грн., суд враховує накази ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» про проведення компенсації грошових доходів виплачених за червень 2018 року, за жовтень 2018 року, за лютий 2019 року, за березень 2019 року (накази №174 від 31.01.2019 року, №176 від 31.01.2019 року, №288 від 28.02.2019 року, №472 від 03.04.2019 року) на підставі яких відповідачем здійснено нарахування компенсації грошових доходів, які були отримані працівниками шахт 04.01.2019 року, 11.01.2019 року, 18.01.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року та 29.02.2019 року, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у несвоєчасному розрахунку при звільнені, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, додаткових зусиль для організації свого життя, позивачу заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, що належить стягнути, суд враховує майновий стан позивача, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив визначаючи розмір компенсації. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди підлягають задоволенню та на користь позивача з відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., \~з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 679,34 грн. (31852,18/36027,23)*100%=88,41%; 768,40*88,41% =679,34 грн.).

Outcome: partial