Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Подано позов [PERSON], в якому позивач просить стягнути на її користь з відповідача - [PERSON] суму в розмірі 2069100,00 грн., отриманих відповідачем згідно з договором позики від 07 лютого 2014 року. Позов обґрунтовано тим, що 09 лютого 2007 року позивач передала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 90000,00 доларів США, які відповідач повинен був спрямувати, як завдаток за договором купівлі-продажу будинку, про що відповідач склав відповідну розписку. У складеній відповідачем розписці дата повернення суми взятої в борг не вказана, оскільки сторони на час складання розписки домовилися, що відповідач поверне суму боргу на першу вимогу. У зв'язку з погіршенням стану здоров`я та матеріального стану позивача в 2014 році, остання в усній формі просила відповідача розпочати повернення боргу. Оскільки відповідач виплату боргу на пропозицію позивача не здійснив, між сторонами укладено договір позики від 07 лютого 2014 року, в якому вказано, що відповідач зобов`язується повернути грошові кошти не пізніше 01 вересня 2014 року. Станом на день звернення до суду сума позики - 90 000 доларів США позичальником не повернута і сума боргу перерахована за поточним курсом НБУ і становить 2069100 грн. 01 вересня 2014 року, позивачем особисто відповідачу вручено лист з вимогою повернення боргу, на якому відповідач розписався про отримання та в усній формі запропонував позивачу надати йому відстрочку сплати боргу, чим змусив останню звернутися до суду. У судове засідання позивач не з'явилась, надавши суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. На підставі ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Так, з наданих суду матеріалів судом встановлено, що 09 лютого 2007 року між сторонами укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 90000,00 доларів США з метою подальшого їх використання як завдатку та які зобов`язався повернути за першою вимогою, про що відповідачем складено відповідну розписку /а.с.3/. 07 лютого 2014 року сторони уклали в простій письмовій формі договір, у відповідності до якого, фактично, узгодили умови договору позики від 09 лютого 2007 року, в тому числі і шляхом внесення змін в положення договору щодо строку виконання зобов`язання, визначивши строк повернення позики - до 01 вересня 2014 року, доповнили договір положенням щодо наслідків невиконання зобов`язання з повернення позики /а.с.4/. 18 грудня 2014 року, позивач звернулася до відповідача із письмовою вимогою про повернення позики /а.с.5-6/, отриманою відповідачем 18 грудня 2014 року. Доказів повернення позики суду не надано, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору. У відповідності до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Крім того, доказів наявності у відповідача відповідної ліцензії на проведення валютних операцій матеріали справи не містять. Судом встановлено, що в порушення умов договору, станом на 03 листопада 2015 року, відповідачем сума боргу за договором позики в повному обсязі не повернута, залишок несплаченої заборгованості складає 90000,00 доларів США, що у перерахунку на національну валюту відповідно до курсу НБУ (2301,5217 грн. за 100 доларів США) станом на дату звернення з позовом до суду становить суму в розмірі 2071369,53 грн. (90000,00 * 23,015217) гривень. Водночас, у відповідності до позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача суму в розмірі 2069100,00 грн., що є меншим, ніж розмір підрахованої судом суми заборгованості, внаслідок чого, в межах заявлених позовних вимог суд вважає за можливе задовольнити поданий позов в повному обсязі і з відповідача на користь позивача належить стягнути грошові кошти за договором позики в розмірі 2069100,00 грн. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд з урахуванням ч.3 ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 6090,00 грн.

Outcome: approved