Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Подано позов [PERSON] до [PERSON], в якому позивач просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування матеріальної шкоди в наслідок скоєння ДТП по вул. Кільцева, 61 в м. Новомосковську Дніпропетровської області в сумі 1963,00 грн., моральної шкоди в розмірі 1900,00 грн., витрати за надання правової допомоги в розмірі 700,00 грн., витрати, понесені позивачем для проведення оцінки майна в розмірі 800,00 грн., судовий збір - 243,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 листопада 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем «М- 2140», державний номер [NUMBER], під час руху заднім ходом скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пошкоджено майно позивача металеві ворота. Вартість воріт встановлено позивачем за даними проведеної незалежної оцінки. Вина відповідача підтверджується постановою суду. Внаслідок ДТП та поведінки відповідача, позивач вказує про те, що їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в 1900,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказуючи на те, що пропонував позивачу власним коштом здійснити ремонт пошкодженого майна. Зазначив, що вартість шкоди є нижчою, аніж вказана позивачем. Визнав факт скоєння ДТП. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступного. У відповідності до постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року, 30 листопада 2014 року о 16-50 год. на вул. Кільцева в м. Новомосковську Дніпропетровської області [PERSON], керуючи автомобілем «М- 2140», державний номер [NUMBER], під час руху заднім ходом не впевнився в безпеці свого маневру, не звернувся за допомогою до інших осіб, в наслідок чого скоїв наїзд на металеві ворота огорожі мого домоволодіння №61 по вул. Кільцева в м. Новомосковську Дніпропетровської області та пошкодив їх, чим спричинив матеріальні збитки, скоївши ДТП та місце ДТП залишив, орган чи підрозділ міліції не повідомив. Судом встановлено в діях відповідача склад адміністративного правопорушення. Відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст.122-4, 124 КУпАП /а.с.5/. У відповідності до Звіту про незалежну оцінку майна, складеного ТОВ «Південні зірки» від 22 грудня 2014 року, ринкова вартість пошкодженого майна становить 1963 грн. 00 коп. /а.с.6-7/ Майно знаходиться на території домоволодіння, що належить позивачу /а.с.8-10/ та належить їй, що визнано сторонами у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вказує пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. У відповідності до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Особи, винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі статті 1166 ЦК України. Так, згідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідності до розяснень, наведених в п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Таким чином, правила норми ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України передбачають, що вина особи припускається і обов'язок доведення відсутності вини покладається на того, хто завдав шкоди, а до спростування презумпції вини особа, яка завдала шкоду, вважається винною у завданні шкоди. Обов`язок надання доказів на доведення відповідності розміру та характеру завданої шкоди також покладається на того, хто таку шкоду завдав. Посилання відповідача на менший розмір шкоди, завданий позивачу, відмову позивача в мирному врегулюванні спору суд не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні судом роз`яснено відповідачу зміст ст.ст.58, 60, 143 ЦПК України та порядок призначення експертизи, від проведення якої відповідач відмовився. При цьому відсутність бажання позивача врегулювати спір мирним шляхом не свідчить про відсутність права останнього звернутись з позовом до суду. За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи постанову суду та звіт про оцінку вартості пошкодженого майна, суд вважає вину відповідача у завданні шкоди та розмір завданої матеріальної шкоди доведеними. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а зокрема, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його житті, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Оскільки вина відповідача у завданні шкоди доведена, моральна шкода підлягає стягненню з відповідача. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує душевні страждання, яких зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням майна. В той же час, враховуючи принцип розумності та справедливості, враховуючи обставини справи, розмір спричиненої матеріальної шкоди, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем явно завищені, в зв'язку з чим, підлягають частковому задоволенню, на суму 200 гривень. На підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданих квитанцій, позивач поніс судові витрати в розмірі 1043,60 гривень, з яких витрати на проведення авто-товарознавчого дослідження 800 гривень, судовий збір 243,60 грн., внаслідок чого - вирішуючи при ухваленні рішення питання про стягнення судового збору суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України. В частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити, внаслідок відсутності доказів на підтвердження понесення таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial