Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 50033 грн. 65 коп. та судові витрати, а також стягнути з [PERSON] 1000 грн. за договором поруки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що [PERSON] згідно кредитного договору № NKXRRX12820391 від 10 лютого 2008 року, отримав кредит у розмірі 5288 грн. 52 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повергнення кредиту 10 лютого 2010 року. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобов'язання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 22 серпня 2014 року складає 51033 грн. 65 коп., з яких 5288 грн.52 коп. - заборгованість за кредитом, 729 грн. 22 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2730 грн. 48 коп. - заборгованість з комісії, 39379 грн. 07 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором, штрафу (фіксована частина)- 500 грн., штрафу (процентна складова) - 2406 грн. 36 коп. позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Також, у відповідності до договору поруки № 02/ДЗ від 15 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та [PERSON] кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] забезпечено порукою у розмірі 1000 грн., які позивач також просив стягнути із [PERSON] на його користь. Від представника позивача до судового засідання надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, причини неявки суду не повідомлені, хоча була повідомлена про час та місце судового розгляду справи належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, та суду пояснив, що дійсно отримав від банку кредит, договір про надання кредиту особисто підписував. Суду зазначив, що банк у визначений законом трирічний строк повинен був звернутися до суду з даним позовом. Крім того, кредит відповідач брав для свого знайомого, який і повинен, на його думку, повертати всю суму заборгованості. Саме з цих підстав позов не визнав. Вислухавши відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (позичальник) укладено договір № NKXRRX12820391, за умовами якого Банк передав позичальнику кредитні кошти у розмірі 5288 грн. 52 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 847 грн. 60 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 126 грн. 92 коп. на строк 24 місяців з 10 лютого 2008 року по 10 лютого 2010 року включно. Позичальник зобов'язувався здійснювати погашення заборгованості, шляхом проведення щомісячної оплати з 20 по 25 число кожного місяця в сумі 376 грн. 28 коп. Також сторони домовились, що заява позичальника та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (Далі - Умови), з якими позичальник ознайомлений і які надані йому у письмовій формі, Тарифами складають кредитно-заставний договір. Свою згоду з Умовами [PERSON] висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав (а.с. 11-14) Відповідач свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, яка станом на 22 серпня 2014 року, згідно доданого до справи розрахунку, становить 51033 грн. 65 коп., з яких 5288 грн.52 коп. - заборгованість за кредитом, 729 грн. 22 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2730 грн. 48 коп. - заборгованість з комісії, 39379 грн. 07 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, штрафу (фіксована частина)- 500 грн., штрафу (процентна складова) - 2406 грн. 36 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 8) Нарахована сума заборгованості відповідачем в судовому засіданні не оскаржувалась. У заяві позичальника від 25 жовтня 2007 р. визначено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1 Умов. Згідно з п. 5.1 Умов при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2., 3.2.3 Умов Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки платежу. В силу п. 5.3 Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми позову (а.с. 14). Відповідно до укладеного сторонами договору передбачено як нарахування пені, так й штрафу. За такого суд приходить до висновку про порушення відповідачем договірних зобов'язань та наявність підстав для повернення позичальником кредитних коштів та стягнення штрафних санкцій. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. За правилам ч.1 ст. 1049 і ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, за правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступінь виконання зобов'язань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (постанова Верховного Суду України, ухвалена по справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року). За такого, суд застосовує правила вказаної норми, так як розмір пені значно перевищує розмір основної суми заборгованості. При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Суд приймає до уваги обґрунтованість нарахування штрафних санкцій, однак виходить з того, що розмір пені 39379 грн. 07 коп., є неспівмірним із розміром заборгованості, що є підставою зменшення розміру пені до 9 000 грн. відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України. Також, відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. При цьому, розмір штрафу, визначений як процентна складова відповідно до п. 5.3 Умов (5 % від суми позову ) пов'язується не з певною подією кредитних правовідносин (прострочення понад певний строк), а з фактом звернення з позовом, що не відповідає самій сутності та правовій природі штрафу як способу забезпечення виконання зобов'язання. З наведених підстав суд вважає доцільним буде стягнення лише штрафу в сумі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 5.5 Умов передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання Банком строків позовної давності. Отже, враховуючи згоду [PERSON] з Умовами, яку той висловив у власноручно підписаній заяві, письмова форма договору щодо збільшення позовної давності була сторонами додержана. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14. За такого, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, на що посилався відповідач. За таких обставин, відповідно до ст.ст. 526, 549, 550, 611, 1054 ЦК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню: 5288 грн. 52 коп. - заборгованості за тілом кредиту, 729 грн. 22 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2730 грн. 48 коп. - заборгованості по комісії, 9000 грн. 00 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, штрафу (фіксована частина)- 500 грн., а всього - 18248 грн. 22 коп. Крім того, у відповідності до договору поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, укладеного між позивачем та [PERSON] кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] забезпечено порукою у розмірі 1000 грн. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У відповідності до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Тому, заявлені банком вимоги до [PERSON] про стягнення 1000 грн. підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, виходячи з розміру заборгованості, що підлягає стягненню із відповідачів, враховуючи принцип пропорційності відшкодування витрат до розміру задоволених позовних вимог, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню відшкодування витрат на сплату судового збору в сумі 233 грн. 60 коп. (мінімальний розмір), із [PERSON] - 10 грн.

Outcome: partial