Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач 01 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 8604,90 гривень, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення. 21 серпня 2019 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, згідно з якою він просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, зазначивши, що заробітна плата виплачена йому у повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з грудня 2003 року по 02 травня 2019 року позивач знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Мелком». 02 травня 2019 року він був звільнений згідно з п.1 ст. 36 КЗпП відповідно до наказу №105 від 02.05.2019 року. У день звільнення відповідач не повідомив позивача про нараховані суми при звільненні та не здійснив виплату належних йому коштів. В уточненій позовній заяві від 21.08.2019 року позивач зазначив, що заробітна плата йому виплачена у повному обсязі, однак він бажає отримати середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Згідно з розрахунково-платіжною відомістю станом на 31.05.2019 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи повинна складати 17231,80 гривень. Біль конкретний розрахунок позивач не в змозі надати, оскільки на даний час підприємство не працює та його не впускають на територію для отримання довідки про нараховану заробітну плату. Позивач у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що строк невиплати відповідачем компенсації середнього заробітку з 02.05.2019 року по 05.08.2019 року складає 40 робочих днів, згоден з розміром зазначеного середнього заробітку у відзиві відповідача, також додав що на підприємстві існує три денний робочий тиждень і саме тому затримка згідно розрахунку становить 40 робочих днів. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відзиву на позовну заяву, позовні вимоги не визнав. Зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який став предметом спору - не є зарплатною виплатою та позивач повинен був звернутися до суду протягом трьох місяців (як зазначено в ч. 1 ст. 233 КЗпП України) з дати коли позивач дізнався про порушення строків розрахунку при звільненні, а саме з 02.05.2019 року. Таким чином, строк позовної давності сплинув 03.08.2019 року, проте позивач звернувся до суду щодо стягнення середнього заробітку 19.08.2019 року з пропущенням процесуального строку звернення до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідач не мав об`єктивної можливості виплатити позивачу в день звільнення 02.05.2019 року належні йому кошти, оскільки протягом останніх шести місяців відповідач знаходиться у тяжкому фінансовому стані. Крім того, 12.06.2019 року державним виконавцем було помилково винесено постанову про арешт майна, у тому числі, на грошові кошти ПрАТ «Мелком», що перебували на рахунках у всіх банках та фінансових установах. 25.07.2019 року лише було знято вказаний арешт з рахунків відповідача. Крім цього, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призведе до порушення трудових прав всіх працівників ПрАТ «Мелком», які у зв`язку з відсутністю коштів не отримують заробітну плату з травня 2019 року. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 11.12.2003 року був прийнятий на роботу до ВАТ «Мелітопольський компресор» у відділ головного механіка інженером з ремонту, про що свідчить додана до матеріалів справи копія трудової книжки позивача (а.с.6-7). Наказом №105 від 02.05.2019 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП (а.с.28). Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові № 295/4985/17 від 04 червня 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість з виплати заробітної плати виплачено відповідачем 05 серпня 2019 року, що також підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, доданою до матеріалів справи. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахунку, наданого відповідачем, вбачається, що за останні два календарні місяці перед звільненням, а саме за березень 2019 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 4542,03 гривні (з урахуванням компенсації за порушення строків виплати та без урахування податків та внесків), за квітень 2019 року - у розмірі 4239,76 гривень. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем на підприємстві був запроваджений триденний робочий тиждень. На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденною заробітною платою позивача є: (4542,03+4239,76 грн.)/26 робочих днів (при неповному робочому тижні) за вказаний період = 337 гривень 76 копійок. Кількість робочих днів, що припадають на час затримки виплати заробітної плати за період з 02.05.2019 року до 05.08.2019 року - 40 робочих днів, з урахуванням триденного робочого тижня. Отже, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить - 337,76 х 40 робочих днів =13510 гривень 47 копійок. На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Посилання представника відповідача щодо відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від падіння об`ємів виробництва, відсутності замовлень продукції, суд вважає безпідставними та не бере до уваги. Крім того, посилання представника відповідача на арешт державним виконавцем 12.06.2019 року його рухомого та нерухомого майна суд також не бере до уваги, оскільки позивач був звільнений 02 травня 2019 року, і саме в цей день мали бути виплачені всі суми, що належать йому від підприємства. Арешт коштів підприємства був накладений вже після спливу більше, ніж місяця з моменту звільнення позивача. Щодо посилань представника відповідача на сплив строку звернення до суду в обґрунтування заперечень проти позову, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд встановив, що 05 серпня 2019 року на картковий рахунок позивача відповідачем було здійснено виплату певної суми заробітної плати, про що свідчить додана до матеріалів справи копія виписки по надходженням по картці [PERSON] З позовом до суду [PERSON] звернувся ще до повного розрахунку з ним відповідачем, а саме 01 серпня 2019 року, тому доводи представника відповідача про пропущення позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку для звернення до суду є безпідставними. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved