Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

подано позов, в якому позивач, із посиланням на норми ст.ст.525, 526, 575, 589, 590, 591 615, 629, 1054, 1268, 1281, 1282, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст.33, 34, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 135 ЗК України вказує на те, що 21 липня 2009 року між ПАТ «[PERSON] Дніпро» (надалі позивач, [PERSON]) та ТОВ «Профіль України» (надалі третя особа, Позичальник) укладено кредитний договір № 210709-КЛН (надалі Кредитний договір). Згідно з п. 1.1. Кредитного договору [PERSON] на умовах цього договору відкрив ТОВ «Профіль України» відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування, а ТОВ «Профіль України» зобовязався повернути кредити, отримані в межах кредитної лінії, не пізніше 10 червня 2014 року та сплатити проценти за користування кредитами, на умовах передбачених цим договором. Банк виконав свої зобовязання та надав грошові кошти у загальному розмірі 35000000,00 грн. Відповідно до пункту 1.4 Кредитного договору (в редакції договору № 080713 про зміну кредитного договору) процентна ставка за користування кредитами встановлюється у розмірі 22% річних. Сторони домовились, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється у розмірі 27% річних. Однак, в порушення умов п. 1.1. Кредитного договору, ТОВ «Профіль України» не виконав свої зобовязання, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на 03 квітня 2017 року становить 43567123,29 грн., яка складається з: суми кредиту 25000000,00 грн., суми відсотків 18567123,29 грн. Пунктом 2.3.2 (в редакції договору № 100613 про зміну кредитного договору) проценти за користування кредитами, наданими за цим договором, нараховуються Банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами. Сума заборгованості за кредитом/кредитами, що не сплачена позичальником у визначений цим договором строк, наступного робочого дня вважається простроченою та відображається на рахунку простроченої заборгованості. Незважаючи на те, що строк виконання зобовязань за Кредитним договором настав 10 червня 2014 року Позичальник не виконав свої грошові зобовязання перед позивачем - не повернув отримані кошти, відсотки, тощо у звязку з чим, виникла зазначена сума заборгованості, що підлягає стягненню. В добровільному порядку погашати заборгованість Позичальник відмовляється, незважаючи на звернення Банку. 21 липня 2009 року з метою забезпечення вимог ПАТ «[PERSON] Дніпро» за Кредитним договором, між [PERSON] (надалі - [PERSON]) та Банком укладено Договір іпотеки № 210709-І/1 (надалі - Договір іпотеки). Згідно з п. 1.1. Договору іпотеки (в редакції Договору № 101212) Іпотекою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 210709-КЛН від 21 липня 2009 року із всіма змінами та доповненнями до нього. Відповідно до п. 1.3. Договору іпотеки, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов'язань позичальника є земельні ділянки загальною площею 57,5151 га (надалі - земельна ділянка), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Предмет Іпотеки належить [PERSON] на підставі права власності згідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку. 31 травня 2015 року [PERSON] помер. Спадкова справа відкрита у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Його дружина - [PERSON] (надалі - відповідач) прийняла все спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка [PERSON], однак свідоцтво про право на спадщину не отримала. Інші спадкоємці відмовилися від права на прийняття частки у спадщині. ПАТ «[PERSON] Дніпро» раніше зверталося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, але в ході розгляду справи Банку стало відомо, що [PERSON] помер та провадження у справі було закрито. Після зясування означених обставин, ПАТ «[PERSON] Дніпро» звернувся із заявою в порядку ст. 1281 Цивільного кодексу України про предявлення вимог до спадкоємців померлого [PERSON] Зазначає, що хоча свідоцтво про право на спадщину на майно, передане в іпотеку і не отримане, [PERSON], як Іпотекодержатель, не може бути позбавлений права на захист у судовому порядку на звернення стягнення на предмет іпотеки до особи котра прийняла спадщину, але не отримала свідоцтва про право на спадщину. Вказує, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Передача в управління є необхідною складовою рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що продаж предмету іпотеки буде відбуватись у невідомий для позивача період часу з моменту винесення рішення і до фактичного продажу іпотечного майна, а також враховуючи, що вартість предмету іпотеки не перекриває заборгованість за кредитним договором перед Банком, передача в управління з метою збереження, передачу в оренду з метою отримання плодів та доходів є просто необхідною. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав на те, що заяву до спадкоємців подано вчасно. Банком не пропущено строк, встановлений ст.1281 ЦК України. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що з матеріалів справи та заявленого позивачем позову вбачається подання 15 липня 2016 року заяви в порядку ст. 1281 ЦК України про предявлення вимог до спадкоємців померлого громадянина [PERSON] від 14 липня 2016 року вих. № 590 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], як на підставу відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України протягом 6 місяців предявлення вимоги до спадкоємця [PERSON] та на підставу звернення стягнення на предмет іпотеки (залогу) за договором № 210709-1/1 від 21 липня 2009 року укладеного померлим 31 травня 2015 року іпотекодавцем [PERSON] Відповідно до вищезазначеної заяви позивача неправомірно поданої нотаріусу у її мотивувальній частині зазначається, що обізнаність про смерть іпотекодавця відбулось 11 березня 2016 року та 30 березня 2016 року. Однак, відповідно до ст. 1281 ЦК України останньою датою на право предявлення вимог до спадкоємців є гранична дата -11 вересня 2016 року. За період з 11 березня 2016 року по 11 вересня 2016 року та станом на 24 листопада 2017 року спадкоємцю [PERSON] від позивача не надходило жодної вимоги відповідно ст. 1281 ЦК України. Відповідно - має місце недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК України строків предявлення вимог, які є присічними, преклюзивними, що позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців та звернення стягнення на предмет іпотеки за договором № 210709-1/1 від 21 липня 2009 року. Окрім того, відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, діючої на дату укладання Договору іпотеки та скасованої наказом Міністерства юстиції України від 22 березня 2012 року відповідно п. 189 до повноважень нотаріуса входило прийняття претензій від кредиторів спадкодавця та доведення претензій до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, але у новій діючій з 22 березня 2012 року нотаріальній інструкції такі повноваження у нотаріусів України відсутні, то відповідно дії позивача, щодо предявлення вимоги за іпотечним договором № 210709-1/1 від 21 липня 2009 року повинні були бути здійснені відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України безпосередньо до [PERSON] та у граничний строк до 11 вересня 2016 року, чого здійснено не було. Також, відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, діючої на дату укладання Договору іпотеки, договори застави (іпотеки) нерухомого майна (нерухомості) підлягали нотаріальному посвідченню, але без безпосередньої згоди другого подружжя [PERSON], що робить його недійсним в силу закону (нікчемний правочин) з моменту його укладення 21 липня 2009 року та через невідповідність його вимогам закону, що не потребує визнання його таким судом. В судове засідання 18 травня 2018 року представник відповідача не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про можливість розгляду справи у свою відсутність не надав, поважні причини неявки суду не повідомив, що у відповідності до положень п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України не є підставою для відкладення розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про можливість розгляду справи у свою відсутність не надав, поважні причини неявки суду не повідомив. Надав суду заперечення проти позову, в яких вказав на те, що Банком не надано доказів предявлення у встановлений законом строк вимог до спадкоємців [PERSON]. В судовому засіданні 12 липня 2017 року витребувано докази у справі у виді спадкової справи після смерті [PERSON] Докази надані суду 02 серпня 2017 року. 20 жовтня 2017 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017). 27 жовтня 2017 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів. 01 листопада 2017 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі з підстав, визначених п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017). В судовому засіданні 26 лютого 2018 року судом витребувано докази у справі, докази отримані 27 березня 2018 року. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 21 липня 2009 року між ПАТ «[PERSON] Дніпро» та ТОВ «Профіль України» укладено кредитний договір № 210709-КЛН /т.1, а.с.49-55/. Згідно з п. 1.1. Кредитного договору [PERSON] на умовах цього договору відкрив ТОВ «Профіль України» відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування, а ТОВ «Профіль України» зобовязався повернути кредити, отримані в межах кредитної лінії, не пізніше 10 червня 2014 року та сплатити проценти за користування кредитами, на умовах передбачених цим договором. В наступному до Кредитного договору внесено зміни шляхом укладання додаткових договорів, договорів про зміну до Кредитного договору /т.1, а.с.56, 57-58, 59-60, 61, 62, 63, 64, 65, 66-72, 73, 74, 75/. У відповідності до Договору № 101213 про зміну Кредитного договору сторонами погоджено строк повернення кредитної лінії не пізніше 10 червня 2014 року /а.с.75/. Відповідно до пункту 1.4 Кредитного договору (в редакції договору №080713 про зміну кредитного договору) процентна ставка за користування кредитами встановлюється у розмірі 22% річних. Сторони домовились, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється у розмірі 27% річних. Пунктом 2.3.2 (в редакції договору №100613 про зміну кредитного договору) проценти за користування кредитами, наданими за цим договором, нараховуються Банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами. Сума заборгованості за кредитом/кредитами, що не сплачена позичальником у визначений цим договором строк, наступного робочого дня вважається простроченою та відображається на рахунку простроченої заборгованості. Банк виконав свої зобовязання та надав грошові кошти у загальному розмірі 35000000,00 грн. відповідно до умов договору /т.1, а.с.43-48/. Однак, в порушення умов п. 1.1. Кредитного договору, ТОВ «Профіль України» не виконав свої зобовязання, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту та відсоткам станом на 03 квітня 2017 року становить 43567123,29 грн., яка складається з: суми кредиту 25000000,00 грн., суми відсотків 18567123,29 грн. /т.1, а.с.41-42/. 21 липня 2009 року з метою забезпечення вимог ПАТ «[PERSON] Дніпро» за Кредитним договором, між [PERSON] та Банком укладено Договір іпотеки № 210709-1/1 /т.1, а.с.83-84, т.2, а.с.195-201/. В наступному до Договору іпотеки внесено зміни шляхом укладання додаткових договорів, договорів про зміну до Іпотечного договору /т.1, а.с.85, 86, 87, 88-95, т.2, а.с.202-203, 204, 205, 206, 207-214/. Згідно з п. 1.1. Договору іпотеки (в редакції Договору № 101212) Іпотекою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 210709-КЛН від 21 липня 2009 року із всіма змінами та доповненнями до нього. Відповідно до п. 1.3. Договору іпотеки, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов'язань позичальника є земельні ділянки загальною площею 57,5151 га (надалі - земельна ділянка), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Предмет Іпотеки належить [PERSON] на підставі права власності згідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку. За змістом даного договору, Іпотекодержатель має право: у випадку виникнення права звернення стягнення (у тому числі достроково) на Предмет іпотеки реалізувати його відповідно до чинного законодавства України та цього Договору (п.3.1.4); у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником положень Кредитного договору та/або невиконання або неналежного виконання [PERSON] умов цього Договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами [PERSON] (п.3.1.7); звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані (п.3.1.8.1). За п.3.1.10 Договору іпотеки, у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки згідно з п. 3.1.8 цього Договору Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок Предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання Предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог. Відповідно до п.п. 5.2, 5.3 Договору іпотеки у випадку порушення Позичальником умов Кредитного договору та/або [PERSON] за цим Договором, Іпотекодержатель направляє [PERSON] і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 денного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього Договору. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому Договорі, або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України, чинного на дату звернення стягнення, за вибором Іпотекодержателя. При зверненні стягнення на Предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна Предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно п. 1.3 цього Договору. Іпотекодержатель має право реалізувати Предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Реалізація Предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього Договору та чинного законодавства України. П.6 Договору іпотеки визначено позасудовий порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки. За п.8.5 Договору іпотеки, цей Договір зберігає силу, якщо заставлене майно переходить у власність іншої особи, або якщо Іпотекодержатель уступить вимогу, забезпечену іпотекою, іншій особі, або Позичальник переведе за згодою Іпотекодержателя борг, який виник із забезпеченої іпотекою вимоги, на іншу особу. При цьому, матеріали справи свідчать, що право власності на спірні земельні ділянки належали [PERSON] на підставі наступних документів: Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 346564, виданий 18 жовтня 2005 р. Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0027, площею 0,7056 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№346573, виданий 25 квітня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0084, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839842, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1085, площею 2,1000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839843, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1094, площею 3,5002 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839844, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1090, площею 2,8000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839845, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1127, площею 4,9000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839846, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1115, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839848, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0122, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839849, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0109, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839850, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0083, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839852, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0078, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839853, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0089, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839854, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0014, площею 0,7060 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839855, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1029, площею 5,6462 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839856, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1024, площею 3,5283 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839859, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1026, площею 1,4116 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839860, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1020, площею 2,1000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839862, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1079, площею 4,9000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839863, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1002, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839865, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1103, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839866, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0113, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839870, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0108, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ№402220, виданий 18 січня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0106, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ№402236, виданий 01 березня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0025, площею 0,7056 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ№402237, виданий 01 березня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0114, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№567558, виданий 08 серпня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0100, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№567657, виданий 05 вересня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0117, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№567658, виданий 05 вересня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0116, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№567664, виданий 05 вересня 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0132, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№567742, виданий 16 листопада 2006 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0125, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ№569486, виданий 23 березня 2007 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0036, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839867, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1007, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839861, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1110, площею 2,1000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839864, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0046, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839841, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1003, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839847, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1004, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839858, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:2009, площею 2,1000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839869, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1005, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839851, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0070, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839868, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0102, площею 0,7000 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№839857, виданий 12 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:1032, площею 1,4116 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№346563, виданий 18 жовтня 2005 року Новомосковською районного державною адміністрацією, кадастровий номер 1223285500:01:151:0088, площею 0,7000 га. /т.1, а.с.96-179, 182-210/. 31 травня 2015 року [PERSON] помер /т.1, а.с.17/. Спадкова справа відкрита у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Його дружина - [PERSON] /т.1 а.с.22/ прийняла все спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка [PERSON] Інші спадкоємці: за заповітом та законом - [PERSON], за законом [PERSON] відмовилися від права на прийняття частки у спадщині. При цьому, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину майна, належного померлому, однак свідоцтво про право на спадщину на майно, що є предметом іпотеки станом на день розгляду справи не отримала /т.1, а.с.19-21, т.2, а.с.10-103/. Також, матеріали справи свідчать, що 15 липня 2016 року та 16 березня 2017 року позивач звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою в порядку ст. 1281 Цивільного кодексу України про предявлення вимог до спадкоємців померлого [PERSON] /т.2, а.с.124-125, 158-161/. 20 березня 2017 року листом нотаріуса позивача повідомлено про прийняття зави та про те, що спадкоємців буде повідомлено про подання заяви /т.2, а.с.126/. Також, матеріали справи свідчать, що 28 квітня 2015 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/3374/15 порушено провадження у справі про банкрутство у відношенні ТОВ «Профіль України» відповідно до ст. 16 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» /т.2, а.с.137-140, т.3, а.с.33-36/. За результатами попереднього засідання рішення по справі про банкрутство № 904/3374/15 ухвалою від 09 грудня 2015 року визнано та включено до реєстру кредиторських грошових вимог ПАТ «[PERSON] Дніпро» у сумі 42 268 836, 99 грн. (часткове задоволення грошових вимог від загальної суми заявлених грошових вимог, яка складала суму 42 827 551, 04 грн., відмовлено у задоволенні на суму - 557 496, 04 грн. пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом ТОВ «Профіль України») за кредитним договором № 210709-КЛН від 21 липня 2009 року, укладеного між позивачем та третьою особою /т.2, а.с.141-147, 233-239, т.3, а.с.37-43/. У відповідності до звіту про оцінку вартості земельних ділянок, перелік яких наведено в позові від 19 квітня 2017 року, ринкова вартість земельних ділянок становить 12969520,00 грн. /т.1, а.с.237-264/. Згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відділу у Новомосковському районі від 23 березня 2018 року № -4-0.23-218/110-18, земельні ділянки, які є предметом позову із зазначеними кадастровими номерами не належать до складу земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) шляхом реалізації земельного сертифікату. У відповідності до Свідоцтва про державну реєстрацію позивача /т.2, а.с.217-210/, виписки з ЄДРПОУ /т.2, а.с.219-220/, основним видом діяльності позивача є інші види грошового посередництва. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність спору з приводу задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки особи, яка померла та має спадкоємців, якими не зареєстровано належним чином право власності з наданням прав, вчиняти певні дії щодо продажу предмету іпотеки, надання права розпорядження предметом іпотеки до його реалізації. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з таких норм законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з нормами ст. ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст. ст. 1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку»). За змістом ст. ст. 546, 547, 573 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст. 575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст. ст. 1, 7 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 Закону України «Про іпотеку», ст. 574 в контексті ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і ст. ст. 577, 585 ЦК України. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом в порядку. Положеннями ст. 586 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Нормою ст. 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положеннями ст. 593 ЦК України визначено підстави припинення права застави, різновидом якої, як зазначалось, є іпотека. Зазначені підстави конкретизовані положення ст. 17 Закону України «Про іпотеку», яким визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у нормах ст. ст. 589, 590 ЦК України. Одним із способів реалізації предмета іпотеки, відповідно до норм ст. 41 Закону України «Про іпотеку», ст. 591 ЦК України, є проведення прилюдних (публічних) торгів. При цьому, як зазначено в ст. 43 Закону України «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Такий порядок визначення оцінки майна боржника не суперечить нормам ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження». Так матеріали справи свідчать про наявність заборгованості третьої особи перед позивачем, відповідальність якого забезпечена іпотекою, у розмірі, що підтверджується наданим розрахунком, перевіреним судом. При цьому, відповідачем, третьою особою не спростовано належними та допустимими доказами розмір та складові частини заборгованості, наявні на час розгляду справи. Посилання ж представника відповідача на те, що на час розгляду справи порушено провадження у справі про банкрутство по відношенню до третьої особи, що свідчить про відсутність заборгованості не є підставою для висновку про те, що майнові права позивача задоволені і заборгованість за Кредитним договором є погашеною в повному обсязі на час розгляду справи. Щодо посилань відповідача на той факт, що позивачем не предявлено вимоги до відповідача, який є спадкоємцем Іпотекодержателя, суд виходить з наступного. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. З урахуванням положень частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобовязання. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. При цьому, оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців. За ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не є строком позовної давності. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] помер 31 травня 2015 року. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Дніпро» до [PERSON], третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіль України», про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Підставою закриття провадження у справі вказано те, що в судовому засіданні 28 квітня 2016 року судом отримано відомості про смерть [PERSON], який помер 31 травня 2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Дніпро» до [PERSON], третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіль України», про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Підставою закриття провадження у справі вказано те, що в судовому засіданні 28 квітня 2016 року судом отримано відомості про смерть [PERSON], який помер 31 травня 2015 року. Ухвала набрала законної сили 21 листопада 2016 року. За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем право на спадщину на спірне майно не оформлене належним чином на час розгляду справи, дату набрання законної сили ухвали суду про закриття провадження у справі, з огляду на положення ст.1281 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відсутність доказів на підтвердження того факту, що до 11 березня 2016 року позивач знав про смерть [PERSON], або міг дізнатися про такий факт, суд приходить до висновку, що подавши заяву нотаріусу 15 липня 2016 року позивачем не пропущено строк для подання відповідної вимоги. Щодо посилання представника позивача на те, що претензія в порядку ст.1281 ЦК України повинна бути подано кредитором безпосередньо спадкоємцю, суд виходить з наступного. За п.2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку (п.3.11). За таких обставин, подання претензії кредитора безпосередньо нотаріусу не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, прийнятий в порядку спадкування та обмежений іпотечним договором та не вказує на не реалізацію права, встановленого статтею 1281 ЦК України. Що ж до посилання представника позивача на той факт, що при передачі майна в іпотеку не отримано згоди дружини позивача, то укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що при укладенні Договору іпотеки згоду другого з подружжя не отримано, [PERSON] був обізнаний про те, що дане майно належить позивачу на праві спільної сумісної власності і недобросовісних дій [PERSON] та Іпотекодержателя матеріали справи не містять. Крім того, судом досліджено: - кредитний договір № 050210-КЛВ із наступними договорами про внесення змін /т.2, а.с.163-168, 169-171, 172, 173-174, 175, 175а,176, 177, 178, 179, 180, 181,-182, 183-189, 190, 191, 192-193, 194/, адвокатський запит представника відповідача /т.3, а.с.50/ та відповідь третьої особи від 26 жовтня 2017 року /т.3, а.с.51/, які не є належним доказом у справі, оскільки хоча і підтверджують наявність інших цивільно-правових відносин між позивачем та третьою особою, однак не стосується предмету доказування у справі; - розрахунок заборгованості за Кредитним договором станом на 30 травня 2015 року /а.с.215/, копію квитанції про погашення заборгованості третьої особи перед позивачем на суму 551170,00 грн. за договором № 210709-КЛН /т.2, а.с.216/, особовий рахунок ТОВ «Профіль України» № 2062-1-30257802 за період з 21 липня 2009 року по 20 жовтня 2017 року /т.2, а.с.240-253, т.3, а.с.1-29/, які самі по собі не є належними доказами у справі, оскільки хоча і свідчать про погашення частини заборгованості у виді відсотків за Кредитним договором, однак не спростовують позицію та докази позивача про наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір; - Договір застави № 02/1012112/ЗАВ/1 із Договорами про внесення змін до нього /т.3, а.с.52-57, 58-59/, Іпотечний договір № 210709-І/2 від 21 липня 2009 року із наступними договорами про внесення змін до нього, /т.3, а.с.60-66, 67-73/, Договір застави № 02/101212/ЗО із договорами про внесення змін до нього /т.3 а.с.74-81, 82-85/, Договір застави № 02/101212/ЗАВ/2 /т.3, а.с.89-93/, Договір застави № 210709-З/1 /т.3, а.с.94-98/, за яким третя особа надала в іпотеку нерухоме майно, не повязане з предметом спору в забезпечення виконання зобовязань за договорами, в тому числі і Кредитним договором № 210709-КЛН, які не є належним доказом у справі з огляду на те, що докази погашення наявної заборгованості третьої особи перед позивачем за рахунок реалізації, визнання права власності за позивачем на означені предмети іпотеки та застави за цими договорами, і, як наслідок зменшено суму заборгованості на час розгляду справи відсутні. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Вирішуючи вимоги позову про надання позивачу прав, повязаних з реалізацією предмету іпотеки суд виходить з наступного. За ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За таких обставин, позов в частині надання ПАТ «[PERSON] Дніпро» права на укладення у відповідності до вимог чинного законодавства усіх необхідних договорів, у тому числі, але не виключно: договорів найму, оренди, суборенди, договорів, пов'язаних з експлуатацією, обслуговуванням, охороною, забезпеченням та утриманням в належному стані предмету іпотеки, з правом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Дніпро» діяти без довіреності, підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Дніпро», реалізації інших прав, необхідних для управління майном також підлягає задоволенню. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо передачі предмету іпотеки в управління Публічному акціонерному товариству «[PERSON] Дніпро» на період до моменту його продажу з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, для чого - передання Публічному акціонерному товариству «[PERSON] Дніпро» земельних ділянок загальною площею 57,5151 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Так, за положеннями ст.34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Водночас, за ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. За ст.33 ЗК України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. Таким чином, оскільки матеріали справи свідчать, що цільове призначення спірних земельних ділянок є - для ведення особистого селянського господарства, тобто ділянки є землями сільськогосподарського призначення, а суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач за видом своєї діяльності наділений правом на ведення товарного сільськогосподарського виробництва, враховуючи те, що позивач не входить до кола субєктів, визначених ст.22 ЗК України, яким може бути надана в користування земля сільськогосподарського призначення, дані вимоги позову задоволенню не підлягають. При цьому, суд враховує те, що положення п.15 розділу Х Перехідних положень ЗК України на спірні земельні ділянки, що є предметом іпотеки, не розповсюджуються, оскільки вони не належать до складу земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) шляхом реалізації земельного сертифікату для ведення особистого селянського господарства. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у сумі 194542,80 гривень, а витрати в розмірі 1600,00 грн. за позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої відмовлено покласти на позивача.

Outcome: partial