Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач 07.12.2015 року звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 500 грн. щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільна дитина повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 200 грн., мотивуючи тим, що не має постійного місця роботи та сталого доходу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.Позивач не працює у зв'язку з народженням третьої дитини [PERSON], [INFO], перебуває в декретній відпустці і отримує щомісячну одноразову допомогу по догляду за сином. Шлюбно-сімейні відносини між подружжям були припинені 24.12.2013 року на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду. Син проживає спільно з позивачем окремо від відповідача, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 02.12.2015 року. Домовленості про утримання спільної дитини сторони не досягли. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїй дитині, на момент розгляду справи не існує. Неможливість працевлаштування відповідача не підтверджує його неспроможність надавати утримання своїй дитині. Разом з тим, обов'язок по утриманню неповнолітнього сина не може бути покладений виключно на його матір. Відповідач є здоровою молодою особою 26 років; постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; інших дітей чи непрацездатних батьків не має; не достатньо приймає участі в вихованні неповнолітнього сина та не створює всіх необхідних умов для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1 167 грн. - для дітей віком до 6 років, 1 455 грн. - для дітей віком від 6 до 18 років); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за січень 2016 року вона становила 3 217 грн.); потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Визначена судом сума аліментів є реальною та дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивача надають їй можливість забезпечити дитині чотирирічного віку належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 200 грн. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне утримання спільного сина сторін. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved