Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 в розмірі 25999 грн. 87 коп. Свої вимоги мотивує тим, що у відповідності до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 1858 грн. 76 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами. Разом з тим, відповідач в порушення своїх зобовязань належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 21.02.2017 становить 51811 грн. 19 коп. та складається з: 1712 грн. 13 коп. заборгованість за кредитом, 13011 грн. 18 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 37087 грн. 88 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором. Оскільки рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2013 з відповідача уже стягувалась заборгованість за вказаним договором у розмірі 27525 грн. 60 коп., тому просить стягнути з відповідача різницю між нарахованою заборгованістю та уже стягненою за рішенням суду, що становить 24285 грн. 59 коп., а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1214 грн. 28 коп. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з'явився, скерував клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Крім цього, скерував до суду письмові пояснення (а.с.37-47), в яких зазначив, що відповідно до укладеного договору №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 [PERSON] 26.04.2006 отримав кредит у розмірі 1858 грн. 76 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Укладення кредитного договору здійснюється за принципом укладення банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умов надання споживчого кредиту фізичним особам, на останній сторінці яких є підпис голови правління та печатка банку, що разом складає кредитний договір. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), тарифами складає між ним і банком кредитний договір. Зазначає, що відсутність від відповідача претензій протягом передбачених законом 14 днів і протягом 3-х років (строк позовної давності) свідчить про ознайомлення та згоду з умовами договору. Видача відповідачу кредитних коштів здійснювалась шляхом перерахунку коштів торгівельно-сервісному підприємству, що підтверджується меморіальним ордером. Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2013 з відповідача стягнено заборгованість за вказаним кредитним договором, а тому обставина щодо видачі кредитних коштів не потребує повторного доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. Крім цього, укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, тому вважає законними вимогу про стягнення з відповідача неустойки за порушення термінів повернення кредиту, оскільки відповідачем не надав суду жодних доказів важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а також вимогу про нарахування процентів у визначеному договором розмірі. Крім цього, вважає безпідставними посилання відповідача на положення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки пеня та штраф за своєю природою є не компенсацією за невиконання зобовязань за договором, а є мірою цивільно-правової відповідальності. Крім цього, вважає безпідставними посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які є невід'ємною частиною договору, сторони визначили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю у пять років. Оскільки у зв'язку з ухваленням рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2013 строк позовної давності було перервано та він розпочався спочатку, тому строк позовної давності спливає 18.11.2018 (18.11.2013+5 років), в той час як з позивач звернувся до суду 12.03.2017, тобто в межах строку. Враховуючи наведене просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, представник останнього подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.28-29) та заяві про застосування строку позовної давності (а.с.27). Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідно до умов договору №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 банк зобовязаний був надати [PERSON] строковий кредит у розмірі 1858,76 грн. на строк 12 місяців, тобто до 25.04.2007, відтак трирічний строк звернення до суду сплив 26.04.2010, в той час як позивач звернувся до суду із позовом лише 15.03.2017. При цьому, оскільки договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а відповідачем такий не підписувався, то в даній справі відсутній факт збільшення строку позовної давності. Крім цього, вважає, що позовні вимоги взагалі є безпідставними, оскільки між сторонами не укладався кредитний договір на умовах, про які стверджує позивач. Заявлені останнім як складові частини кредитного договору заява позичальника від 26.04.2006 та долучені до позовної заяви умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не складають між сторонами кредитного договору, оскільки жодної згадки про них в заяві від 26.04.2006 немає, а долучені до позовної заяви умови не підписані відповідачем. Крім цього, розмір штрафних санкцій, які предявлені позивачем є надмірними та такими, що значно перевищує розмір збитків. Крім цього, оскільки кредитним договором не встановлено розміру процентів після настання кінцевого строку повернення кредиту, тому вважає, що позивач не може стягувати з відповідача 72% річних, оскільки такі є більші, ніж рівень облікової ставки Національного банку України за відповідні періоди. З урахуванням наведеного в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. 26.04.2006 між сторонами укладено договір №DNH4KS11150110, відповідно до умов якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 1858 грн. 76 коп. на строк 12 місяців по 26.04.2007 включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 177 грн. 05 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами. Позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 1499 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі СПД ФО [PERSON] №260080130911 (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивачем 27.04.2006 перераховано на рахунок №260080130911 Одержувач [PERSON] 1499 грн., що підтверджується меморіальним ордером №60427В017V (а.c.52), в той час як відповідач своїх зобовязань за кредитним договором не виконав. Як вбачається з позовної заяви та розрахунку заборгованості (а.с.4) станом на 21.02.2017 за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 51811 грн. 19 коп., яка складається з: 1712 грн. 13 коп. заборгованість за кредитом, 13011 грн. 18 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 37087 грн. 88 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором. Оскільки рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2013 з відповідача уже стягувалась заборгованість за вказаним договором у розмірі 27525 грн. 60 коп., тому на думку позивача відповідач зобовязаний сплатити позивачу різницю між нарахованою заборгованістю та уже стягненою за рішенням суду, що становить 24285 грн. 59 коп., а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1214 грн. 28 коп. штраф (процентна складова). У зв'язку з наведеним, позивач 15.03.2017 звернувся до суду із вимогами про стягнення з відповідача 25999 грн. 87 коп. заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110 від 26.04.2006. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як зазначалося вище відповідно до умов договору №DNH4KS11150110 позивач надав відповідачу строковий кредит у сумі 1858 грн. 76 коп. на строк 12 місяців по 26.04.2007 включно, який останній зобовязався погашати щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця шляхом надання банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 177 грн. 05 грн. (а.с.5), в той час як до суду із вимогою про стягнення заборгованості за вказаним договором позивач звернувся лише 15.03.2017. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 після спливу позовної давності. При цьому, судом не беруться до уваги посилання представника позивача на п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), відповідно до якого термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю у пять років, оскільки відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності та що ці Умови взагалі є складовою частиною укладеного між сторонами договору, з урахуванням того, що відповідачем вони не підписувались. Саме такі висновки викладені і в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі №6-240цс14, а також від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Безпідставними суд вважає і посилання позивача на переривання строку позовної давності у зв'язку з ухваленням рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18.11.2013 (а.с.3) про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором, виходячи з наступного. Дійсно, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2016 скасовано заочне рішення від 18.11.2013 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110, а справу призначено до судового розгляду в загальному порядку (а.с.54-55). В подальшому ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2017 позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 залишено без розгляду (а.с.56-57). Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, оскільки представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.27), а представником позивача не представлено суду доказів поважності пропуску такого, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11150110 від 26.04.2006 слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed