Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач 11.09.2014 звернувся з позовом до суду та просить розірвати шлюб з відповідачем, що зареєстрований 02.03.2002 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 31. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є громадянкою Сербії та проживає в Республіці Сербській Боснія та Герцоговина. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає разом із матір'ю. До 14 травня 2013 року сторони проживали на території Республіки Сербської Боснія та Герцоговина. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалось внаслідок того, що вони мають різні погляди на життя, світосприйняття, шлюбні відносини між ними фактично припинені, подружні стосунки не підтримуються, проживають окремо з травня 2013 року, спільного господарства вони не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач в даний час проживає на території України в м. Переяслав-Хмельницькому та має намір створити іншу сім'ю. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач подав письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, позов підтримав, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась за таких обставин. Судом були вжиті відповідні заходи щодо направлення відповідачу копій судових документів по даній справі, в зв'язку з чим 14.10.2014 на її ім'я було направлено міжнародну рекомендовану поштову кореспонденцію, що була повернута на адресу суду з відміткою працівника відділу поштового зв'язку від 10.11.2014 про те, що адресат - відповідач у справі, відмовилась отримати кореспонденцію. Враховуючи дані обставини, ухвалою суду від 25.12.2014 року було доручено компетентному суду Республіки Сербської Боснія та Герцоговина вручити судові документи відповідачу, допитати її в якості відповідача по суті даного позову. Після здійснення перекладу відповідних судових документів на сербську мову до Головного управління юстиції в Київській області 12.02.2015 було направлено прохання про вручення за кордоном судових документів та запиту про міжнародну правову допомогу для перевірки та подальшого направлення згідно Гаазьких Конвенцій від 1965 та 1970 років. 11.03.2015 дане прохання було повернуто суду без виконання з посиланням на ту обставину, що суд самостійно має направити відповідні документи до уповноваженого органу запитуваної держави. Запит про міжнародну правову допомогу та прохання про вручення за кордоном судових документів, в новій редакції з перекладом на сербську мову, було направлено 16.05.2015 до Міністерства закордонних справ Боснії та Герцоговини, відповідно до ст. 2 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (15.11.1965 р., м. Гаага). Відправлені судом документи були повернуті до суду у пошкодженому конверті 23.06.2015. Повторно запит про міжнародну правову допомогу та прохання про вручення за кордоном судових документів було направлено 02.07.2015 та вручено адресату 10.07.2015, в підтвердження чого в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення. В порушення ст. 6 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (15.11.1965 р., м. Гаага), від компетентного суду Республіки Сербської Боснія та Герцоговина до суду не надійшло підтвердження про вручення документів відповідачу. Зважаючи на те, що: a)документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b)з дати направлення документу сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c)не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні строки для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави, за нормами ч.2 ст. 15 Конвенції суд приходить до висновку про можливість постановлення рішення по даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». За правилами ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Таким законом, у даному випадку, є Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (коли один з учасників відносин є іноземцем) для визначення застосовуваного права та підсудності судам України справ з іноземним елементом, що врегульовано ст. 2 Закону. Відповідно до ст. 3 Закону «Про міжнародне приватне право» якщо міжнародним договором України передбачені інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Міжнародного договору між Україною та Боснією та Герцоговиною, що регулює такі правовідносини, судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Статтею 60 Закону «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначають спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу, що врегульовано ст. 63 Закону «Про міжнародне приватне право». За правилами ст. 75 Закону «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що сторони по справі не мають спільного громадянства, а отже і особистого закону, вони є громадянами різних держав, на момент подачі позову до суду позивач відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 303 «Про часткову мобілізацію» з 19.03.2014 року був призваний в Збройні Сили України, а тому не мав можливості виїхати за межі України, суд прийшов до висновку, що дана справа підсудна Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суду Київської області та про застосування до даних правовідносин норм Сімейного та Цивільного процесуального кодексів України. Окрім того, відповідно до ст. 4 Закону «Про міжнародне приватне право» визначено право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом. Особистим законом позивача, відповідно до ст. 16 Закону «Про міжнародне приватне право», є право України. Особистим немайновим правом позивача, в силу ст. 22 Закону «Про міжнародне приватне право», також є право України, оскільки шлюб між сторонами було укладено (зареєстровано) на території України. За таких обставин до даного спору слід застосувати норми українського законодавства. Судом встановлено, що 02 березня 2002 року між позивачем та громадянкою Сербії [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 31. Від спільного сумісного проживання сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. До 14.05.2013 сторони спільно проживали на території Республіки Сербської Боснія та Герцоговина. Між сторонами погіршилися стосунки внаслідок різних складів характерів та різного світосприйняття та об'єктивної реальності. Тому, в травні 2013 року позивач повернувся до України. З цього часу сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть, проживають в різних державах, мають окремі бюджети. Мова про примирення сторін не йдеться, оскільки в силу поведінки сторін можна зробити такий висновок. Позивач має намір створити іншу сім'ю. Враховуючи обставини справи, відсутність підстав для примирення у сторін, суд прийшов до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими.

Outcome: approved