Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Перший заступник керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілих від кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивує тим, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.10.2017р. [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Даним вироком суду встановлено, що [PERSON] 11.03.2017р. близько 22.00 год. перебуваючи по вул.16 Липня в м.Мостиська Львівської області, будучи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив сварку із [PERSON], під час якої на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс потерпілому один удар рукою по обличчі справа та ще декілька ударів по обличчі, чим спричинив останньому перелом виличної кістки справа, перелом передньої стінки верхньої щелепи справа, синець правої вилично-щічно-нижньощелепової ділянки обличчя, крововилив в білкову оболонку правого ока, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров'я. Вказує, що з приводу вказаних тілесних ушкоджень [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в відділенні щелепно-лицевої хірургії Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з 15.03.2017р. по 31.03.2017р. Стверджує, що загальна сума затрачених коштів на лікування [PERSON] становить 4006,04 грн. та така відповідачем [PERSON] не відшкодована. Враховуючи наведене, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на користь Львівської міської ради понесені Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги витрати в розмірі 4006, 04 грн. на лікування потерпілого від злочину [PERSON] Прокурор в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності з вказівкою про підтримання позивачем заявлених позовних вимог. Представник третьої особи - Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи на адресу суду не надсилав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає та просить справу слухати у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.10.2017р. (по справі ЄУН 448/625/17) відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Даний вирок набрав законної сили 19.12.2017р. Вироком суду встановлено, що 11.03.2017р. о 22.00 год. [PERSON] перебуваючи по вул.16 Липня в м.Мостиська Львівської області та будучи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив сварку із [PERSON], під час якої на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс останньому один удар рукою по обличчі справа та ще декілька ударів по обличчі, чим спричинив потерпілому [PERSON] перелом виличної кістки справа, перелом передньої стінки верхньої щелепи справа, синець правої вилично-щічно-нижньощелепової ділянки обличчя, крововилив в білкову оболонку правого ока, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров'я. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. З цих підстав суд вважає, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.10.2017р. доведено вину відповідача [PERSON] у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, прямим результатом якого стало заподіяння позивачу матеріальної шкоди у розмірі 4006,04 грн. Як вбачається із довідки Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за №11 від 15.02.2018 року, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні щелепно-лицевої хірургії вказаного закладу охорони здоров'я з 15.03.2017 року по 31.03.2017 року (16 л/днів). Вартість лікування за 16 днів у даному відділенні становить 4006,04 грн. Зазначена сума коштів, що була затрачена закладом охорони здоров'я на лікування [PERSON], на час розгляду справи в суді відповідачем [PERSON] в добровільному порядку не відшкодована. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч.1 ст.1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я. Відповідно до роз'яснень п.3-6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Відповідно до п.2 вказаного Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Згідно п.3 Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. У відповідності до п.4 згаданого вище порядку, стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я. Таким чином, оскільки вина відповідача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення встановлена вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.10.2017 року, який набрав законної сили, то відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства, останній зобов'язаний відшкодувати витрати, витрачені на лікування потерпілого [PERSON] за час його перебування на стаціонарному лікуванні в Комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги в розмірі 4006,04 грн., а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved