Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 32 808 грн. 41 коп. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 03.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 13 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Проте [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого утворилася заборгованість перед банком, яка згідно розрахунку, станом на 03.01.2016 року становить в сумі 32 808,41 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 611,94 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15 907,97 грн., заборгованості по пені та комісії у розмірі 1 250,00 грн. і штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складається із фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 1 538,50 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, позивач належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. У поданій заяві представник ПАТ КБ «Приватбанк» просить розглянути справу у відсутності представника позивача. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме на суму 13 611,94 грн., в решті вимог просила відмовити, посилаючись на те, що кредит вона повернула у розмірі 6 000 грн., а вказана сума становить відсотки, які банк нараховує безпідставно та не зрозуміло з якого розрахунку, до того ж строк дії картки закінчився. Представник відповідача підтримав пояснення відповідача, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.12.2013 року відповідачем була складена та підписана заява у якій вказано що відповідач виявляє бажання оформити на своє ім'я карту Голд з кредитним лімітом по платіжній карті «Універсальна/Голд» - грн., де міститься інформація, що відповідач підтвердив, що він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та згоден, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. (а.с. 6 зв.). Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як убачається з матеріалів справи, позивачем приєднано до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», де визначено за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У заяві відповідача зазначено, що Заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить укладений Договір про надання банківських послуг. За заявленими вимогами позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 03.01.2016 року в сумі 32 808,41 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 611,94 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15 907,97 грн., заборгованості по пені та комісії у розмірі 1 250,00 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складається із фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 1 538,50 грн. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції , яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто Верховний Суд України у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі і вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15) міститься висновок про те, що Умови, в яких установлено позовну давність тривалістю у 5 років, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Так, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним тарифи по престижним картам Віза та Умови і Правила надання банківських послуг у Приватбанк дійсно являються складовою частиною укладеного 03.12.2013 року між сторонами кредитного договору у вигляді заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, враховуючи, що вони не підписувалися відповідачем, не мають терміну складення, строку їх дії. Крім того, позивач зазначає, що відповідач погодився із тим, що підписана ним заява разом, зокрема з Правилами користування платіжною карткою складають договір, однак це не відповідає дійсності, адже у заяві зазначено, що договір складається з заяви, Умов та правил надання банківський послуг, Пам'ятки клієнта та Тарифів. При цьому, Пам'ятка клієнта в матеріалах справи взагалі відсутня. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала на суму 13 611,94 грн., посилаючись на те, що кредит вона повернула у розмірі 6 000 грн., а вказана сума становить відсотки, які банк нараховує безпідставно та не зрозуміло з якого розрахунку без укладеного на це з нею договору. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову у розмірі визнаної позивачем суми 13 611,94 грн. суд також приймає до уваги, що за наявності між сторонами спору та не визнанні відповідачем заявлених до нього вимог у повному обсязі, відсутні підстави вважати достатнім та належним доказом доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості здійснений позивачем, оскільки в даному випадку належним доказом надання кредитних коштів відповідачеві та наявності заборгованості щодо їх повернення, є банківська виписка по рахунку, з якої убачається, що Банк надав грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник порушив грошові зобов'язання внаслідок чого у нього виникла заборгованість по кредиту. За відсутності у матеріалах справи виписки по особовому рахунку відповідача, за наявності якої можна було б достеменно встановити факт надання кредитних коштів та перевірити дійсність наданого позивачем розрахунку, суд позбавлений можливості перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку боргу, що в свою чергу вказує і на недоведеність позивачем належними доказами розміру існуючої заборгованості. А також у зв'язку з наведеним та враховуючи роз'яснення викладені у листі Міністерства фінансів України від 09.12.2003 р. № 31-04200-30-5/7021 та постанові Правління НБУ від 27.12.2007 р. №481 «Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України» не підтверджується належними доказами і сам факт дійсного розміру надання кредиту, а не лише підписання відповідачем заяви на видачу кредиту без зазначення розміру кредитного ліміту. За викладених обставин суд вважає позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 1 378,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 29.10.2015 року (а.с. 38).

Outcome: partial