Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось в суд із цим позовом. Просить стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором кредиту в сумі 241014,58 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 31.10.2007 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 010/08-3/3287, за яким позивач зобов'язався надати відповідачу на умовах повернення кредит в сумі 500000,00 грн. зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном його повернення до 30.10.2017 року. Процентна ставка за цим договором неодноразово змінювалась на підставі повідомлень банку та укладених сторонами додаткових угод, закріпившись на рівні 24% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитом, 31.10.2007 року між банком та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір поруки № 010/08-3/3287/2, за яким відповідачка [PERSON] зобов'язалась перед банком відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях відповідача [PERSON], що виникають з Кредитного договору. Станом на 10.01.2014 року за кредитним договором рахується заборгованість в сумі 241014,58 грн., з яких: тіло кредиту - 210841,78 грн., відсотки - 23553,91 грн. та пеня - 6618,90 грн. Оскільки, умови кредитного договору відповідачами належним чином не виконуються, а на жодні вимоги позивача відповідачі не реагують, що змусило його звернутись до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача Вовк В.М. направив до суду клопотання, у якому просить справу слухати у відсутності представника позивача, повідомивши суд, що його позиція залишається незмінною та повністю викладена в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] надіслав до суду письмове заперечення на позов та заяву про застосування строку позовної давності від 11.11.2014 року, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, покликається на те, що банк самостійно підняв відсоткову ставку з 12,5% до 17% річних у період з 04.08.2008 року до 23.12.2009 року, надавши у підтвердження цього лише повідомлення без дати й підписів уповноважених осіб банку, за відсутності підтвердження про направлення їх відповідачам. За період дії неузгодженої сторонами відсоткової ставки у розмірі 17% річних, відповідачами було переплачено суму в розмірі 26032,54 грн., яка мала б бути скерованою на погашення суми кредиту. За таких обставин відповідач вважає, що підстав для дострокового погашення суми кредиту не має. Крім цього, покликається на те, що банком всупереч вимогам ст. 258 ЦК України було безпідставно нараховано пеню за період з 01.02.2008 року по 31.12.2013 року, незважаючи на те, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Тому, просить застосувати до вимог про стягнення пені строк позовної давності та відмовити в цій вимозі. Дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 31 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за усіма права та обов'язками є позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір №010/08-3/3287. За вказаним договором банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 500000,00 грн. у відповідних траншах зі сплатою 12,5% річних за його користування на строк до 30.10.2017 року (а.с. 4-8). В силу п. 2 вказаного договору кредит надається в сумі 500 000,00 грн. відповідними траншами у наступних розмірах: 125000,00 грн., 75000,00 грн., 60000,00 грн., 60000,00 грн., 60000,00 грн., 60000,00 грн. та 60000,00 грн. (а.с. 4). Цього ж дня, 31 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за усіма права та обов'язками є позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір поруки №010/08-3/3287/2, в силу п. 1.2. якого відповідачка [PERSON] зобов'язалась перед банком відповідати по зобов'язаннях відповідача [PERSON], що виникають з Кредитного договору №010/08-3/3287 від 31.10.2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі 500 000,00 грн., проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (а.с. 12-13). 9 липня 2008 року сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до вищевказаного Договору поруки від 31.10.2007 року, в силу якої відповідачка [PERSON] надала свою згоду на збільшення процентної ставки за Кредитним договором від 31.10.2007 року, внаслідок чого збільшується відповідальність поручителя без внесення будь-яких змін до договору, а порука розповсюджується на збільшену процентну ставку (а.с. 13). Листами (без номерів та без дати, один з яких без підписів) позивач ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінив процентну ставку на 17% річних з 1 серпня 2008 року, про що видно з матеріалів цивільної справи ( а.с. 58, 59). 23 грудня 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклав із відповідачем [PERSON] додаткову угоду № 1 до Кредитного договору від 31.10.2007 року з Додатком № 1 до цієї угоди, в силу яких сторони дійшли згоди щодо встановлення процентної ставки за користування кредитом в розмірі 24% річних, а також сторонами було погоджено, що кредитна заборгованість повинна погашатись згідно встановленого Графіку погашення кредиту та сплати інших платежів (а.с. 60-62). 7 березня 2013 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до вищевказаного Кредитного договору з Додатком № 1 до цієї угоди, в силу яких сторони підтвердили розмір фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 24% річних, а також погодили Графік погашення кредиту та сплати процентів (а.с. 9-11). 31 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] отримав у позивача перший транш кредиту в сумі 125 000,00 грн., 09.11.2007 року - другий транш в розмірі 75 000,00 грн., 22.01.2008 року - третій транш в розмірі 60 000,00 грн., 23.05.2008 року - четвертий та п'ятий транші по 60 000,00 грн. кожен, про що вбачається з матеріалів справи (а.с. 19-21). Тобто, як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав у позивача сукупно 380 000,00 грн. кредитних коштів. В силу п. 15.1 Кредитного договору погашення кредиту здійснюється позичальником щомісячно у розмір та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу позивача чи шляхом безготівкового перерахування коштів на позичковий рахунок банку. Однак, своїх обов'язків щодо повернення отриманих коштів та сплати відсотків відповідачі за укладеними договорами не виконали. Як вбачається із наявного у матеріалах справи Розрахунку заборгованості по кредиту станом на 10.01.2014 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 241 014,58 грн., з яких тіло кредиту - 210 841,78 грн., відсотки - 23 553,91 грн. та пеня в сумі 6 618,90 грн. (а.с. 14-18). При цьому, прострочена відповідачами сума кредиту згідно графіку становить - 10 491,78 грн., про що вбачається із вказаного Розрахунку, який є в матеріалах справи (а.с. 18). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.ст. 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. В силу п. 1.9.1 Кредитного договору банк вправі вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому чи в певній частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за Кредитним договором. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (а.с. 6). Так, 17 січня 2014 року позивач надіслав відповідачам письмові вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором, зазначивши суму простроченого кредиту в розмірі 10 491,78 грн. основного боргу. Вказані вимоги позивача відповідачі отримали 28.01.2014 року, залишивши їх без задоволення, про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 21-22). Відтак, суд вважає помилковим заперечення відповідача про відсутність підстав для дострокового погашення суми кредиту. А, тому вимога позивача про стягнення суми кредиту достроково є підставною. Натомість, суд вважає обґрунтованими покликання відповідача на те, що банк самостійно підняв відсоткову ставку з 12,5% до 17% річних у період з 04.08.2008 року до 23.12.2009 року, надавши у підтвердження цього лише повідомлення без дати й підписів уповноважених осіб банку, за відсутності підтвердження про направлення їх відповідачам. Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Зокрема, пункт 1.4.1.7 Кредитного договору надає позивачу право в односторонньому порядку без укладення будь-яких додаткових угод до цього договору змінювати процентну ставку у випадках зміни середньозваженої вартості залучення строкових коштів банками, введення оподаткування банківських операцій з залучення строкових коштів, інфляції, зміни процентних ставок на кредитному ринку України та інше, що не залежить від волі сторін. При цьому, в силу п. 1.4.1.7.1 цього договору сторонами погоджено, що про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення листа з повідомленням про вручення за 20 календарних днів до вступу в дію зміненої процентної ставки, що є невід'ємною частиною цього договору. Проте, позивачем не доведено обставини про те, що ним було направлено відповідний лист відповідачам по справі, що заперечується ними. Натомість, представлені позивачем два листи без дат та підписів вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 1.4.1.7.1 Кредитного договору не відповідають (а.с. 58-59), а тому не створили підстав для підняття з 01.08.2008 року процентної ставки до 17% річних. Оскільки, відповідач [PERSON] у своїх запереченнях на позов банку покликається на те, що за період дії неузгодженої сторонами відсоткової ставки у розмірі 17% річних, ним було переплачено суму в розмірі 26032,54 грн., про що вбачається із альтернативного розрахунку відповідача (а.с. 90), котра на думку відповідача повинна бути зарахована в рахунок погашення його кредитної заборгованості перед позивачем, відтак суд констатує наступне. Відповідно до положень ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї зі сторін. Однак, суд вважає, що правових підстав для зарахування вказаних сум в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача не має, оскільки в силу вимог ст. 601 ЦК України, відповідач відповідних заяв до банку про вказане зарахування переплат не подавав. Крім цього, відповідачі з самостійним чи із зустрічним позовом до суду з приводу цього не зверталися. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів за порушення умов договору пені в розмірі 6618,90 грн., стосовно якої відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити в цій вимозі (а.с. 91), суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК Укрїни під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 258 цього Кодексу передбачено, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю в один рік. Однак, як вбачається із представленого позивачем Розрахунку заборгованості, ним було нараховано до стягнення з відповідачів за період з 01.02.2008 року по 31.12.2013 року пені в розмірі 6618,90 грн. (а.с. 14-18). Тобто, позивачем було представлено розрахунок пені за шість років, що суперечить вимогам п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. При цьому суд констатує, що представник позивача обґрунтованого розрахунку суми пені в межах річного строку позовної давності до суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 267 цього Кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення пені слід відмовити. Таким чином, враховуючи усі наведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги банку підлягають до часткового задоволення. З відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 234 395,68 грн., у тому числі - тіло кредиту в сумі 210 841,78 грн. та відсотки - 23 553,91 грн. Крім того, з відповідачів на користь позивача слід солідарно стягнути 2083,64 грн. судового збору, сплаченого останнім при пред'явленні цього позову до суду, пропорційно до задоволеної судом частини позовних вимог. Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial