Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач 07.02.2019 року звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «Шахта імені [PERSON]» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах. 28.02.2017 року його звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Посилався на те, що відповідач у повному обсязі не здійснив повного розрахунку по заробітній платі за січень та лютий 2017 року. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 12344,63 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 139510,08 грн.. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій, просив суд розглянути позов без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Шахта імені [PERSON]» у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав відзив на позовну заяву та заперечення в яких зазначав про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Відповідно до 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників справи. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.01.2019 року дану справу прийнято до свого провадження та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.02.2019 року відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з [PERSON] акціонерного товариства «Шахта імені [PERSON]», про що свідчить запис №12,13 у трудовій книжці АВ №053834. [PERSON] звільнено 28.02.2017 року, про що свідчить запис №14 трудової книжки АВ №053834. \~ \~ \~ \~Дані обставини учасники справи не оспорюють. Позивач в обґрунтування позову зазначав, що на час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі за січень та лютий 2017 року у розмірі 23369,39 грн., яку сплачено частково. Представники відповідача у відзиві на позов та запереченні зазначав, що заробітна плата за січень 2017 року до сплати становила 6194,96 грн.( дана сума зазначена з утриманням обовязкових податків та відрахувань) та за лютий 2017 року до сплати становила 6149,67 грн. (дана сума зазначена з утриманням обовязкових податків та відрахувань), а тому вважає, що заборгованість сплачена повністю. З табуляграми за січень 2017 року наданої відповідачем вбачається, що сума нарахованої заробітної плати [PERSON] складає 7648,11 грн., перераховано заробітної плати у розмірі 6194,96 грн. З табуляграми за лютий 2017 року наданої відповідачем вбачається, що сума нарахованої заробітної плати [PERSON] складає 7592,20 грн., перераховано заробітної плати у розмірі 6149,67 грн. Разом з тим, суд бере до уваги [PERSON] відомості про застраховану особу, сформовану на імя [PERSON], з якої вбачається нарахування заробітної плати за січень 2017 року у розмірі 7648,11 грн., що співпадає із табуляграмою за січень 2017 року, та лютий 2017 року у розмірі 15721,28 грн., вказана сума не співпадає із табуляграмою за лютий 2017 року. Разом з тим, суд визнає надані позивачем [PERSON] відомості про застраховану особу, сформовану на імя [PERSON] Пенсійним фондом України, належним та допустимим доказом нарахованої заробітної плати у розмірі 15721,28 грн., оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування даної обставини. Статтею 43 Конституція України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі за спірний період, суд виходить із [PERSON] відомостей про застраховану особу, сформовану на імя [PERSON] Пенсійним фондом України, та враховує часткове погашення відповідачем заробітної плати, а саме повне погашення заборгованості за січень 2017 року та часткове погашення заробітної плати за лютий 2017 року, та вважає, що заборгованість по заробітній платі складає 8129,08 грн. (15721,28 7592,20 (сума нарахованої з/п за лютий 2017 року)). Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі з урахуванням податку складає 8129,08 грн. та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено. Відповідно до розяснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заробітної плати, підлягають частковому задоволенню та сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 8129 грн. 08 коп. з урахуванням податку. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку здійснив не в повному обсязі, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.\~\~\~\~ Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку на день фактичного розрахунку підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивача звільнено 28.02.2017 року, розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі здійснено не в повному обсязі, а тому є обґрунтовані підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення судом рішення, тобто по 25.04.2019 року. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує розмір заробітної плати визначеної у [PERSON] відомостей про застраховану особу, сформовану на імя [PERSON] Пенсійним фондом України, за грудень 2017 року, яка складає 6778,67 грн. і за січень 2017 року, яка складає 7648,11 грн., та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2016 році» від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 і лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2017 році» від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13, а тому розмір середньоденного заробітку позивача складає 343,49 грн. ((6778,67+7648,11)/ 22+20 робочих днів за грудень 2016 року та січень 2017 року). Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» від 19.10.2017 року № 224/0/103, лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18 і лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2017 році» від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 28.02.2017 року включно, по день ухвалення рішення, тобто 25.04.2019 року включно складає 558 день, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 191667,42 грн. з розрахунку 343 грн. 49 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 558 (кількість робочих днів з часу звільнення по день ухвалення рішення). Разом з тим, позивач у позові просив стягнути на його користь середній заробіток у розмірі 139510,08 грн., а тому суд, з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах позовних вимог у розмірі 139510,08грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як встановлено п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України та з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати пропорційно задоволених вимог за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в сумі 505,99 грн. за вимогу щодо стягнення заробітної плати та у розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Outcome: partial