Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач 01.02.2018 року звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно. 13.04.2018 року [PERSON] надав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить встановити факт родинних відносин між позивачем та [PERSON], померлим [INFO] року, як між батьком та сином, встановити факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді земельної частки (паю) площею 2,93 умовних кадастрових гектарів після смерті [PERSON], померлої [INFO] року; визнати за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) площею 2,93 умовних кадастрових гектарів за сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 22.11.1996 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] року; визнати за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) площею 2,93 умовних кадастрових гектарів за сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 22.11.1996 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. З позовної заяви та уточненої позовної заяви вбачається, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме на земельну часку (пай) в розмірі 2,93 умовних кадастрових гектара в КСП «Кутузова» с. Дмитрівка, що належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 22.11.1996 року. [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] На день її смерті разом з нею проживав її чоловік [PERSON]. [INFO] року помер батько позивача [PERSON]. Йому належала земельна часка (пай) в розмірі 2,93 умовних кадастрових гектара в КСП «Кутузова» с. Дмитрівка, передана на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 22.11.1996 року. [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON], однак право власності на спадкове майно він за життя не оформлював. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька. Позивач звернувся до нотаріальної контори за оформленням спадщини після смерті батьків, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю доказів родинних відносин між ним та [PERSON]. В свідоцтві про смерть батька позивача його прізвище зазначено як «[PERSON]», а в свідоцтві про народження позивача прізвище його батька вказано як «[PERSON]». Нотаріусом було зазначено, що за вирішенням даного питання [PERSON] необхідно звернутись до суду. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справ, в судове засідання не з`явився, однак направив клопотання, відповідно до якого просить провести засідання без його участі, а також зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. На підставі вищезазначеного суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою, в порядку передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]від 17.01.1949 року між «[PERSON]» (рос.) та «[PERSON]» (рос.) був зареєстрований шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу - «[PERSON]» (рос.), про що в книзі записів актів громадянського стану про шлюб було зроблено відповідний запис за № 2. У відповідності до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.1964 року, «[PERSON]» (рос.) народився 12.07.1964 року, його батьками записані «[PERSON]» (рос.) та «[PERSON]» (рос.), про що в книзі актів записі громадянського стану було зроблено відповідний актовий запис за № 69. [INFO] року помер [PERSON], про що 08.10.2001 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 36, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.10.2001 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд вважає можливим встановити факт родинних відносин між позивачем та [PERSON], а саме що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], померлого [INFO] року. [PERSON], яка проживає в с. Дмитрівка Кілійського району Одеської області, на підставі рішення Кілійської районної державної адміністрації від 22.11.1996 року № 509 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «ім. Кутузова» розміром 2,93 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 23.12.1996 року. [INFO] року померла [PERSON], про що 16.03.1998 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 13, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.03.1998 року. Згідно довідки № 1062 від 27.09.2017 року, виданої виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року, постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] На день її смерті за вказаною адресою постійно проживав її чоловік [PERSON], [INFO], померлий [INFO] року. В ст. 525 ЦК Української РСР зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 594 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З урахуванням вищезазначеного, судом встановлено, що [PERSON], як спадкоємець першої черги відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 594 ЦК Української РСР прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON], померлої [INFO] року, однак належним чином право власності на спадкове майно не оформив. [PERSON], який проживає в с. Дмитрівка Кілійського району Одеської області, на підставі рішення Кілійської районної державної адміністрації від 22.11.1996 року № 509 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «ім. Кутузова», розміром 2,93 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 23.12.1996 року. [INFO] року помер [PERSON], про що 08.10.2001 року складено відповідний актовий запис за № 36, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.10.2001 року. У відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно ч. 1 ст. 259 ЦК Української РСР є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON]. Відповідно до інформаційного листа приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу Юрченко М.Є. № 05/01-16 від 26.01.2018 року [PERSON] звертався до нотаріуса для належного оформлення права власності на спадкове майно після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через недоведеність родинних зв'язків між позивачем та спадкодавцем. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності на встановлена судом. В ст. 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року за № 19-31/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. В ч. 1,2 ст. 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухомість є обов'язковою умовою оборотоздатності такого майна, та є можливістю особи, яка вважає себе власником такої нерухомості, здійснювати будь-які угоди щодо неї. Якщо спадкодавець за життя не оформив право власності та/або не забезпечив його державну реєстрацію, це стає перешкодою для оформлення права на спадщину в загальному порядку. Однак відсутність держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно по собі не призводить до припинення права власності, так як є лише офіційним визнанням й підтвердженням державою факту виникнення таких прав. Відсутність державної реєстрації права власності не позбавляє спадкоємця речових прав отримати право на її проведення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем . Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові докази, надані позивачем, враховуючи наведені норми цивільного законодавства, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved