Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 14 грудня 2007 року між ними та [PERSON], був укладений кредитний договір №11269350000, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 681 750,00 гривень на споживчі потреби та зобов'язалася повертати банку кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені Графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 12 грудня 2014 року. До кредитного договору укладена додаткова угода №1, щодо зміни графіка повернення кредиту. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника, було укладено договір поруки №165740 від 14.12.2007 року з [PERSON], який зобов'язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань в повному обсязі, що виникли з вказаного кредитного договору. Посилається на те, що належним чином виконав зобов'язання по видачі кредиту, однак позичальником було порушено умови кредитного договору і станом на 09 вересня 2014 року не повернуто отриманий кредит на загальну суму 176 443 грн. 83 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 107 685, 78 грн., заборгованість за процентами - 57 379 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 3 965, 62грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 7 412,47 грн. Зважаючи на викладене просить суд позов задовольнити, стягнути із відповідачів в солідарному порядку вказану заборгованість та понесені ним судові витрати. Під час судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги надавши новий розрахунок заборгованості та просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 299640,81 гривень, яка складається з: заборгованість по кредиту у розмірі 107685,78 гривень; заборгованість по відсоткам - 96916,58 гривень; заборгованість по пені 95038,45 гривень. Представник позивача Стасюк В.Г. в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просила позов задовольнити. Вiдповiдач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором відсутня, оскільки у 2010 році за рішенням суду було стягнуто дострокову всю суму заборгованості за кредитним договором, яку він повністю сплатив, а також пройшли строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, у зв'язку з тим, що заборгованість повністю була погашена у відповідності до рішення суду від 2010 року, при цьому вказав на те, що можливо банк має право на стягнення відсотків за користування кредитом, яка утворилась з моменту звернення до суду у 2010 році до повного виконання рішення суду у 2011 році , проте у зв'язку з тим, що позивач не ставить такі позовні вимоги, у задоволення позову слід відмовити повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 11269350000, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 681 750,00 гривен на споживчі потреби під 13,90% річних. Відповідно до укладеного договору погашення відбувається в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 12 грудня 2014 року. В забезпечення виконання грошових зобов'язань по кредитному договору [PERSON] передала в іпотеку житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], згідно договору іпотеки № 727999 від 14 грудня 2007 року. Між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 165740 від 14.12.2007 року, згідно якого останній зобов'язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань в повному обсязі, що виникли з вказаного кредитного договору. Крім того, судом також встановлено, що 07.10.2010 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому згідно з вимогами ч.2 ст.1050 ЦК України просив достроково стягнути повністю суму кредиту, що залишилась та проценти за користування кредитними коштами, що підтверджується копією позовної заяви, яка міститься в матеріалах справи. Заочним рішенням Глибоцького районного суду від 02 грудня 2010 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] задоволено та стягнуто із відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 11269350000 від 14 грудня 2007 року в сумі 545 804,28 грн., яка складалася із заборгованості за кредитом 458 210,12 грн., суми заборгованості за простроченим кредитом - 49 603,75 грн., суми заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами - 37 990,41 грн., пені - 2 905,28 грн. та неустойки за порушення своїх зобов'язань в розмірі 500 грн. На підставі вказаного рішення судом було видано виконавчий лист № 2-1026 від 10.02.2011 року та відділом ДВС Глибоцького РУЮ Чернівецької області було прийнято його до виконання та відкрито виконавче провадження № 2352/2. В судовому засіданні встановлено та було підтверджено відповідними копіями квитанцій, що відповідач [PERSON] 20 вересня 2011 року на виконання вищевказаного рішення суду сплатила 200 000 грн., 23 вересня 2001 року сплатила 200 000 грн. та 02 грудня 2011 року сплатила 149209,56 гривень, чим повністю сплатила всю суму заборгованості перед позивачем, яка була стягнута з нею рішенням суду. Слід зазначити, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] вищевказані кошти вносились саме на виконання рішення суду. 06 січня 2012 року вищевказане виконавче провадження закінчено у зв'язку із повним погашенням заборгованості в та судових витрат. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Таким чином, банк, подавши позов у 2010 році про стягнення заборгованості з відповідачів за кредитним договором, скористався своїм правом дострокового повернення частини позики, тобто і тієї частини, строк повернення якої не настав, у загальному розмірі 549 210,56 разом з нарахованими відсотками станом на 27 вересня 2010 року, тобто позивач змінив строк виконання зобов'язання. Слід зазначити, що як вже було встановлено судом, заочним рішенням від 02 грудня 2010 року з відповідачів було достроково стягнуто всю суму заборгованості в розмірі 545 804,28 грн., в тому числі 458 210,12 грн. - заборгованість за кредитом; 49 603,75 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 37 990,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами; 2 905,28 грн. - пеня; 500 грн. - неустойка, про що конкретно було вказано в резолютивній частині рішення, а тому є безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості по тілу кредиту у розмірі 107 685,78 грн.. В судовому засіданні представник позивача пояснював наявність заборгованості по тілу кредиту тим, що при сплаті заборгованості відповідачем після винесення судом рішення у 2010 році, банком була зарахована сума внесених коштів відповідно до п. 1.6 кредитного договору, яким погоджено черговість погашення строкових зобов'язань, а саме спочатку була погашена заборгованість по процентам а потім тіло кредиту, внаслідок чого тіло кредиту не було повністю погашено. Проте, зарахування банком частини суми, яка 20.09.2011 року була сплачена відповідачем [PERSON] (200 000 грн.), на погашення заборгованості (76 399,46 грн.), а частини суми (123 600,54) на погашення процентів, не може бути підставою для повторного стягнення суми заборгованості по тілу кредитом, яка вже була стягнута рішенням суду, яке набрало законної сили. Разом з тим, відповідно до правової позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі за №6-1206цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. З огляду на вищевказану правову позицію, враховуючи, що заочне рішення Глибоцького районного суду від 02 грудня 2010 року про стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача було повністю виконане 02 грудня 2011 року, що було встановлено в судовому засіданні, суд вважає, що кредитні правовідносини між позивачем та відповідачами припинились тільки 02 грудня 2011 року, і відповідно це не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права позивача на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України за період часу з 27 вересня 2010 року по 02 грудня 2011 року. З огляду на те, що позовна заява була направлена до суду 21 жовтня 2014 року, суд вважає, що позивач не пропустив трьох річний строк позовної давності звернення до суду з позовом до відповідача [PERSON], який мав закінчитись 02 грудня 2014 року. Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами припинились 02 грудня 2011 року, суд вважає необґрунтованими наданий позивачем розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом станом на 06.01.2016 року, при цьому іншого розрахунку позивачем не було надано. Проте, враховуючи, що станом на 27.09.2010 року заборгованість відповідачів перед позивачем по тілу кредиту складала 507 813,87 грн., відповідач [PERSON] часткового погасила вищевказану суму заборгованості тільки у вересні 2011 року (400 000 грн.) тобто через рік, а тому сума заборгованості за цей період з розрахунку 13,90 % річних, складає - 70 586,13 копійок. З вересня 2011 року по грудень 2011 року заборгованість по тілу кредиту складала 107813,87 грн. (507 813,87 - 400 000 = 107813,87), а заборгованість по процентам за користування кредитом з розрахунку 13,90% річних складає - 4995,36 грн. Загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем за період з 27.09.2010 року по 02.12.2011 року за користування кредитом складає 75581,49 грн. (70586,13+4995,36), і суд вважає, що саме цю суму заборгованості слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. Позовні вимоги до відповідача [PERSON] не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Згідно з вимогами ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та враховуючи, що договором поруки №165740 від 14 грудня 2007 року строк дії договору встановлений до повного виконання всіх зобов'язань боржника за основним договором, з огляду на те, що в судовому засіданні було встановлено, що боржник [PERSON] всі зобов?язання за основним кредитним договором виконала 02 грудня 2011 року, а тому суд приходить до переконливого висновку про те, що позивач пропустив шестимісячний строк протягом якого він мав суб'єктивне право для звернення до суду з позовною вимогою до поручителя. А тому, суд вважає, що договір поруки між позивачем та відповідачем [PERSON] припинено, а позовні вимоги до відповідача [PERSON] є безпідставними і не підлягають до задоволення. Крім цього, ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за якими нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна даність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатись про порушення права. В судовому засіданні було встановлено, що з 02 грудня 2011 року відповідачі повністю погасили заборгованість перед банком по тілу кредиту, а також по відсоткам яки були нараховані станом на 27.09.2010 року. При цьому судом також встановлено, що з 27.09.2010 року до повного погашення заборгованості по рішенню суду, а саме до 02.11.2011 року у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість по процентам за користування кредитом, і саме на цю заборгованість можливо було обчислювати пеню. Разом з тим, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду про стягнення пені, який сплив 02 грудня 2012 року. Таким чином позовні вимоги про стягнення пені не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що з відповідача [PERSON] слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволення позовних вимог у сумі 911,04 гривень. На пiдставi викладеного, ст.ст. 258, 509, 526, 530, 532, 533, 546, 612, 1050, ЦК України,

Outcome: partial