Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 21.11.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №ODS0AE00000052, відповідно до якого банк надав йому кредит у розмірі 16194,50 грн. строком до 21.11.2011 р., а останній повинен був повертати його зі сплатою 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту з «20» по «25» число кожного місяця. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання було укладено договір поруки з відповідачкою [PERSON], яка взяла на себе солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобовязань. Оскільки відповідачі свої зобовязання належним чином не виконували, тому станом на 10.12.2015 року утворилася заборгованість в розмірі 43779,37 дол.США , які позивач просить стягнути на його користь разом з понесеними судовими витратами. В ході розгляду справи було залучено до участі в якості третьої особи [PERSON]. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи [PERSON] та [PERSON], про розірвання кредитного договору №ODS0AE00000052 від 21.11.2006 року, договору поруки №0052/1 від 21.11.2006 року та договір застави рухомого майна № ODS0AE00000052/А від 21.11.2006 року на підставі порушення банком договірних зобовязань, у звязку з повним погашенням [PERSON] зобовязань, поєднанням боржника і кредитора в одній особі в момент незаконного вилучення та набуття права власності на предмет застави автомобіль «Меrsedes-Bens E 320» та порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також просив стягнути надмірно сплачені кошти у подвійному розмірі 4214,58 дол.США, що станом на 02.12.2015 року складає 100475,59 грн.(а.с.98-105 т.2). В обгрунтування зустрічних вимог відповідач [PERSON] вказував на те, що банк порушив умови договору поруки списавши кошти з рахунку поручителя, оскільки кошти являлися соціальними виплатами для інваліда дитинства, тобто належали їх доньці. Дія договору поруки припинила свою, оскільки банк не звертався протягом шести місяців з вимогами до [PERSON] Крім того, банк незаконно вилучив заставне майно, при цьому отримавши його від сторонньої особи не попередив відповідача, не здійснив оцінку автомобіля у момент вилучення, незаконно передав заставне майно у власність ТОВ «Автокредит плюс», яке є дочірнім підприємством ПАТ КБ «Приват банк», без проведення прилюдних торгів. В результаті не відомо на підставі якого договору і за яку ціну відбулася реалізація автомобіля. Також відповідач звернув увагу на те, що протягом періоду з 22.06.2009 року, моменту вилучення майна, до 24.03.2013 року, дати проведення оцінки, тобто більше чотирьох років, позивачем не проводилася ніяка оцінка, тим самим банк намагався штучно створити збільшення боргу. Не погоджуючись з висновками спеціалістів по оцінці заставного майна, [PERSON] вказував на необхідність прийняття звіту №58 щодо вартості автомобіля у розмірі 85438,40 грн.. Посилаючись на те, що станом на 22.06.2009 року загальна заборгованість перед банком складала 9105,10 дол.США, що за курсом НБУ на вказану дату дорівнювало 69289,81 грн., тому в разі зарахування саме вказаної вартості, утворюється навіть переплата. З урахуванням повного погашення боргу, зобовязання припинили свою дію. Третя особа звернулася з окремим позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи [PERSON] та [PERSON], про визнання одностороннього правочину ПАТ КБ «ПриватБанк» відносно [PERSON] щодо стягнення державної соціальної допомоги на погашення кредитного договору №ODS0AE00000052 від 21.11.2006 року недійсним, стягнення 2107,97 доларів США, що станом на 02.12.2015 року за курсом НБУ складає 50254 грн., а також стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн.. В обгрунтування вимог [PERSON] зазначала, що списання коштів на погашення кредиту [PERSON] відбулося з порушенням її прав, оскільки ці кошти належали їй, були соціальною допомогою інваліду дитинства і перераховувалися на рахунок відкритий її матірю в ПАТ КБ « Приват Банк». Крім того, вказувала на те, що договір поруки з її матірю [PERSON] вже припинив свою дію, через пропущення шестимісячного строку для звернення (а.с.94-97 т.2). В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та повністю заперечувала проти зустрічного позову відповідача [PERSON] та окремого позову третьої особи [PERSON] вказуючи на те, що відповідачі не виконують своїх зобовязань належним чином, навіть після продажу заставного майна уся заборгованість не покрита, умови договорів з їх боку не порушувалися, тому відсутні підстави для їх розірвання. Тривалість реалізації заставного майна повязувала з наявністю помилки в рішенні суду та необхідністю зняття арешту з нього. Вже після продажу автомобіля в рахунок погашення боргу було враховано 6943,58 дол.США. Що стосується вимог [PERSON], то вказувала на те, що відповідач [PERSON] не повинна була відкривати рахунок в їх банку для отримання соціальних виплат, оскільки за договором поруки банк має право списувати з будь-якого рахунку кошти боржників. Крім того, посилалася на те, що відповідач і третя особа пропустили строк для звернення з такими вимогами, тому просила застосувати позовну давність. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] повністю підтримав зустрічний позов, заперечував проти позову ПАТ КБ «Приват Банк» та погодився з позовом третьої особи [PERSON]. Щодо застосування строків позовної давності, на які посилалася представник позивача зазначив, що про порушення умов договорів відповідач [PERSON] дізнався лише при розгляді даної справи, після того як на вимогу суду представник банку став надавати нові документи, про наявність яких не повідомляв його. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог позивача, підтримала зустрічний позов відповідача [PERSON] та позов третьої особи [PERSON]. При цьому пояснила, що заставний автомобіль вибув з їх володіння, оскільки [PERSON] без їх дозволу забрав автомобіль «Меrsedes-Bens E 320» та вчинив на ньому ДТП, а потім без їх відома передав це майно в ПАТ КБ «ПриватБанк», та деякий час сплачував по кредиту свої кошти. Вона неодноразово зявлялася до банку для зясування місцезнаходження автомобіля, однак однозначної відповіді не отримала. Про списання державної соціальної допомоги для доньки банк до відома не ставив, про це вона з чоловіком дізналася, коли необхідно було проходити післяопераційну реабілітацію, доньку вони про це не повідомляли. Лише в червні 2015 року після ознайомлення з матеріалами справи вони їй повідомили. Вона також не погоджується з визначеною вартістю автомобіля, більше того вважає, що сам банк винен в тому, що автомобіль не був відразу проданий, хоча його було передано ще до прийняття заочного рішення про звернення стягнення. Щодо оформлення рахунку в ПАТ КБ «Приват Банк» для перерахування соціальних виплат для малолітньої доньки зазначила, що про такі послуги банку вона дізналася безпосередньо в управлінні соціального захисту, в приміщенні якого знаходився представник банку, по її заяві відразу було видано картку та оформлено рахунок. Третя особа [PERSON] підтримала свій позов та посилаючись на незаконність дій ПАТ КБ «ПриватБанк» пояснила, що про порушення свого права вона дізналася лише зі слів батьків, коли вони в червні 2015 року ознайомилися з матеріалами даної справи. Оскільки вона є хворою з дитинства кошти, які списував банк призначалися для її лікування. Списання коштів відбувалося незаконно без відома батьків та органу опіки та піклування. Заслухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON] [PERSON], відповідача [PERSON] та третю особу [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов та позов третьої особи підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. 21.11.2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (який в подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»), та [PERSON] був укладений кредитний договір №ODS0AE00000052 строком по 21.11.2011 р. (а.с.13-15), відповідно до якого позивач надає відповідачу кредит у сумі 16194,50 грн. на наступні цілі: 11000 дол.США на споживчі цілі, а також 5194,50 дол.США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених умовами даного договору, а останній повинен був повертати його зі сплатою 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту з «20» по «25» число кожного місяця. В рахунок сплати кредиту відповідач повинен був сплачувати банку щомісячно 250,31 дол.США (а.с.13-15 т.1). Відповідно до заяви на видачу готівки №15 від 21.11.2006 року відповідач [PERSON] отримав 11000 дол.США (а.с.99) Забезпеченням виконання зобовязань по кредитному договору виступає договір застави автомобіля «Меrsedes-Bens E 320» ,1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов №WDB210055IAI78525 і порука [PERSON] та [PERSON] (а.с.21, 90, 182 т.1) Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту. У свою чергу позичальник прийняв позику, використавши її за призначенням, але зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконував. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При порушенні позичальником будь-якого із зобовязань передбачених п. п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору позичальник зобовязується сплатити банку відсотки за користування кредитом в розмірі 3% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості (п.7.4 договору). При порушенні позичальником будь-якого із зобовязань передбачених п. п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми прострочених платежів, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки (п.4.1 кредитного договору). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21.12.2009 року по справі №2-5331 за позовом ЗАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про звернення стягнення, було задоволено позов та передано в заклад банку шляхом вилучення у відповідача [PERSON] автомобіля «Меrsedes-Bens E 320» ,1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов №WDB210055IAI78525 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODS0AE00000052 від 21.11.2006 року в розмірі 9265,92 дол.США та звернуто стягнення на предмет застави, вказаний автомобіль, шляхом продажу автомобіля ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також стягнення судових витрат в розмірі 956,06 грн. (а.с.68-70 т.1) Відповідно до розрахунку, який став підставою для прийняття вказаного рішення станом на 14.07.2009 року загальна заборгованість за кредитним договором склала 9265,92 дол.США, де 8480,63 дол.США за кредитом, 648,45 дол.США по процентам за користування кредитом, 61,60 по комісії за користування кредитом, 75,24 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Як пояснили відповідачі, останній платіж за кредитним договором вони зробили 02.03.2009 року, після чого оплати не проводили (а.с.125 т.1). При цьому необхідно звернути увагу на те, що ще 22 червня 2009 року [PERSON] вказаний автомобіль був переданий представнику банку [PERSON], про що складено відповідний акт та підписаний [PERSON], [PERSON] та [PERSON]А.(а.с.67). Як видно з представленого розрахунку позивач станом на 10.12.2015 року нарахував відповідачам заборгованість у розмірі 43779,37 дол.США, що за курсом НБУ 22,89 грн. станом на 10.12.2015 року складає 1002109 грн.. До вказаного розрахунку позивач включив також і витрати по утриманню автомобілю на площадці банку. Згідно з умовами договору застави рухомого майна № ODS0AE00000052/А від 22.11.2006 року, що також було встановлено рішенням суду від 21.12.2009 року звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя може здійснюватися шляхом продажу предмета застави із укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою (а.с.68-69,182 т.1). З листа УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 17.06.2015 року видно, що заставний автомобіль було знято з обліку 18.09.2013 року для примусової реалізації на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21.12.2009 року та дозволу банку довіреною особою [PERSON], а 20.11.2013 р. даний автомобіль зареєстрований в центрі №3 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Дніпропетровськ, за ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі довідки рахунку ВІА №093 від 19.11.2013 р. виданої ТОВ «Агентство незалежних експертиз». На автомобіль видано свідоцтво про реєстрацію САТ-615414 та д/н [NUMBER] (а.с.193 т.1). Відповідно до висновку експертного товарознавчого дослідження №5876 від 24.09.2013 року, складеного експертом-оцінювачем [PERSON]М ВАТ «Агентство незалежних експертиз» вартість автомобіля «Меrsedes-Bens E 320» ,1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов №WDB210055IAI78525 склала 45000 грн. (а.с.24-31 т.2). Згідно з вимогами ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Отже, враховуючи те, що борг відповідачів зазначений в рішенні суду при звернені стягнення на предмет застави складав 9265,92 дол.США, та зарахування банком на рахунок кредиту після продажу автомобіля 6943,58 дол.США, що було підтверджено і представником банку, з відповідачів необхідно стягнути залишок у розмірі 2322,34 дол.США, який складається з тіла кредиту. Суд при проведенні вказаних розрахунків приймав до уваги можливість реалізації автомобіля відразу після прийняття рішення суду, оскільки відповідачі не оскаржували його, а посилання представника позивача на те, що необхідно було виправити помилку в рішенні та зняти арешт, суд не приймає до уваги, оскільки ці питання могли бути вирішені ще на початку 2010 року, не в 2011 та в 2013 роках, як зазначено в письмових запереченнях (а.с.8), і не залежали від відповідачів, тому нарахування позивачем заборгованості у розмірі 43779,37 дол.США є безпідставним. Що стосується зустрічного позову відповідача [PERSON], то відмовляючи в його задоволенні суд виходив з наступного. Нормами ст.651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Оскільки відповідачами не оскаржувався правочин вчинений з продажу заставного автомобіля, суд не може прийняти до уваги доводи відповідачів щодо визначеної оцінки, також не може бути належним доказом і представлений відповідачем звіт №58 (а.с.177-180 т.1), так як з його змісту видно, що проводився він без огляду автомобіля, тоді як пояснювали відповідачі він побував в дорожньо-транспортній пригоді, від чого дійсний товарний стан може вплинути на вартість майна. Посилання відповідачів на неотримання 5194,50 дол.США на оплату страхових платежів суд не приймає до уваги, оскільки умовами кредитного договору (п. 2.1.3 та 2.2.7) було передбачено щорічне складення договору страхування, у випадку непредставлення такого договору з боку відповідача, то він доручає банку перераховувати відповідну суму, тобто конкретна сума визначається в залежності від умов страхування. В судовому засіданні відповідачі підтвердили зарахування суми страхового відшкодування в рахунок оплати кредиту 12.06.2007 року. Отже, встановлені обставини підтверджують виконання банком вказаної умови щодо страхування заставного майна. Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення суду від 21.12.2009 року відповідачі не оскаржили і воно набрало чинності, тим самим вони погодилися з вказаним розміром заборгованості, визначеної для вирішення питання про звернення стягнення на заставне майно. Приймаючи до уваги встановлені судом обставини та вказані норми суд приходить до висновку, що підстави для розірвання договору, вказані відповідачем, не заслуговують на увагу, оскільки строк проведення реалізації заставного майна є правом сторони, при цьому його тривалість не може впливати на відповідальність відповідачів, стягнення коштів з рахунків третьої особи також не впливає на правовідносини з відповідачами, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Згідно з нормами ст.28 Закону України «Про заставу» після примусового продажу заставленого майна застава припиняється . Що стосується доводів відповідача про припинення дії поруки, суд вважає їх необгрунтованими виходячи з наступного. Нормами ч.1 та 2 ст. 559 ЦК України чітко визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умовами договору (п.12) передбачено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. З огляду на умови договору, враховуючи наявність рішення суду про звернення стягнення на заставне майно та його реалізацію в вересні 2013 року, суд приходить до висновку, що не має підстав вважати припиненим договір поруки. При розгляді окремого позову третьої особи [PERSON] та частковому його задоволенні, суд виходив з наступного. Умовами п.8 договору поруки №0052/Р1 від 21.11.2006 року було передбачено право банку на списання коштів з рахунків поручителя в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Відповідно до посвідчення серії ААБ №276437, яке було видано на термін з 02.07.2010 р по 10.08.2011 р., третя особа [PERSON],[INFO], є інвалідом з дитинства і їй було призначено державну соціальну допомогу по інвалідності 3 група (а.с.145,235-237 т.1). Для отримання соціальної допомоги матір третьої особи- Лалуд О.П. в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрила рахунок №4627085823369570, про що повідомила управління соціального захисту населення в Суворовському районі м.Одеси в своїй заяві від 05.08.2010 року, що також відразу було підтверджено представником банку старшим спеціалістом по обслуговуванню фізичних осіб [PERSON] (а.с.91 т.2). Так, в період з червня 2010 року по серпень 2011 року [PERSON] було перераховано на вказаний рахунок 13722,74 грн. (а.с.147 т.1) Згідно з випискою по особовому рахунку №4627085823369570 було списано банком на рахунок кредиту №29099054445780 всього коштів у розмірі 8328,69 грн. (2812,04+506,75+253,38+126,69+63,34+31,67+532,49+266,24+133,12+66,56+33,28+533,29+ 266,65+133,32+66,66+33,33+16,67+8,33+4,17+518,73+259,37+129,68+64,84+32,42+16,21+ 524,76+262,38+131,19+65,59+32,80+16,40+8,20+4,10 +337,41) (а.с.100 т.1). Отже, враховуючи те, що вказані кошти не належали поручителю [PERSON], а були власністю її доньки [PERSON], яка в силу неповнолітнього віку не могла вчиняти ніяких дій особисто, і не була учасником кредитних правовідносин, тому суд приходить до висновку, що банк безпідставно списав їх на рахунок кредиту. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи встановлені обставини та вказані норми, незаконно отримані кошти у розмірі 8328,69 грн. необхідно стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON]. Що стосується вимог [PERSON] про визнання одностороннього правочину ПАТ КБ «ПриватБанк» відносно [PERSON], щодо стягнення державної соціальної допомоги на погашення кредитного договору №ODS0AE00000052 від 21.11.2006 року, недійсним, стягнення 2107,97 доларів США, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн., то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Звертаючись з вказаними вимогами третя особа обгрунтовувала їх нормами ст.ст.229, 230 ЦК України, згідно з якими: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи вказані норми, які передбачають укладення двосторонньої угоди, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання угоди недійсною не підлягає задоволенню, оскільки як було судом зясовано з третьою особою правочинів не було укладено, кошти списувалися безпідставно, тому і відповідно не може стягуватися вказана вище сума у подвійному розмірі та моральна шкода. Вимога про стягнення суми в доларах не відповідає встановленим фактам, оскільки соціальна допомога третій особі перераховувалася в гривнях, а не в доларах США, тому повернута повинна бути в валюті гривни. Клопотання представника позивача про застосування строку позовної давності до вимог третьої особи не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Нормами ч.1 та 4 ст.261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Так, судом встановлено, що третя особа [PERSON] народилася 11.08.1993 року, тобто повноліття вона досягла 11.08.2011 року, ухвалою суду від 13.07.2015 року її було залучено до участі у справі, в червні 2015 року ознайомлена з матеріалами справи, до суду звернулася з позовом 17.06.2015 року. Виходячи із встановлених обставин, враховуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у три роки [PERSON] не був пропущений, оскільки про порушення своїх прав та інтересів вона дізналася лише в червні 2015 року, під час ознайомлення з матеріалами справи. Згідно з нормами ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на час сплати судового збору банком 25.07.2014 року, судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі виключно через установи банків чи відділення зв'язку. За подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Згідно з офіційним курсом валют НБУ станом на 25.07.2014 року курс1 долара США дорівнював 11,75 грн.. Отже, вирішуючи питання про визначення розміру судових витрат та враховуючи норми ч.1 ст.88 ЦПК України, ст.ст.4,6 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеної суми та з урахуванням курсу валюти НБУ станом на 25.07.2014 року, день сплати судового збору, а саме в розмірі 272,87 грн. (2322,34 дол.США Х 11,75 грн. Х 1%/100%) в рівних частинах, тобто по 136,46 грн. з кожного . Також необхідно стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь третьої особи [PERSON] судовий збір у розмірі 243,60 грн. відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial