Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного кредитного договору 206130_сred від 07.02.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000 доларів США терміном до 05.08.2010 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором [NUMBER] між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому станом на 25.09.2016 року має заборгованість у розмірі 12919,17 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 2874,82 доларів США., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 10044,35 Доларів США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року з відповідачів на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у розмірі 8271,88 доларів США, а тому різниця заборгованості становить 4 647,29 доларів США. У зв`язку з наведеним просить суд стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 4647,29 доларів США та судові витрати по справі. 11.12.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що, виходячи з позовної заяви та розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачу нарахована заборгованість, починаючи з 07.02.2008 року, а в суд банк звернувся у жовтні 2016 року. Згідно кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 05.08.2010 року. Таким чином, позивач мав можливість звернутися до суду з позовною заявою про стягнення боргу за тілом кредиту у строк до 05.08.2015 року. Однак звернувся у жовтні 2016 року, тобто поза межами 5-ти річного строку позовної давності. Як вбачається з розрахунку заборгованості, остання нараховувалась окремими платежами, отже позовна давність має нараховуватися по кожному платежу окремо. По-друге, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Згідно кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 05.08.2010 року, однак нараховано заборгованість по відсотках за користування кредитом після 05.08.2010 року, тобто після спливу визначеного договором строку кредитування. По - третє, на момент пред`явлення позову порука у силу закону вже була припинена, оскільки позивач пропустив передбачений ч.4 ст.559 ЦК України 6 - ти місячний строк для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з поручителя. Згідно кредитного договору та графіку погашення кредиту, позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 05.08.2010 року, а в суд позивач звернувся лише у жовтні 2016 року, тобто поза межами 6-ти місячного (преклюзивного) строку. 11.05.2021 року від Банку та 04.06.2021 року до суду надійшли відзиви на заяву про перегляд заочного рішення та відповідь на відзив на позовну заяву, в яких Банк надає наступні пояснення на відзив [PERSON] . Так, щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості за кредитним договором : згідно п.91 Постанови Великої палати Верховного суду по справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч.2 т. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, виходячи із зазначеного можна зробити наступний висновок: якщо строк виконання зобов`язання сплив, або якщо були заявлені вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості, то кредитор має право на індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Однак кредитор може вимагати і інший розмір процентів, якщо він встановлений договором. Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу не поверненні, тим самим, враховуючи, що Договір не є розірваним або припиненим згідно правових підстав, визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Таким чином, нарахування Банком відсотків після закінчення строку виконання зобов`язання є цілком законним та повністю узгоджується з умовами кредитного договору та зовсім не суперечить положенням постанови Великої палати Верховного суду по справі №444/9519/12 та ч.2 ст. 625 ЦК України. Щодо чинності договору поруки, то при укладенні кредитного договору та відповідно договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними як обов`язкові умови договору. Договір поруки водночас є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов`язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов`язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов`язаний провести таке виконання. Таким чином, поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й позичальник. Щодо строків позовної давності, то укладення договору здійснюється за принципом укладення між Банком та відповідачем договору приєднання, договір складається із Заяви та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, до нового строку не зараховується. 23.04.2013 року винесено рішення суду, позов по якому Банком було подано у лютому 2013 року, що згідно ст. 264 ЦК України являється підставою для переривання строків позовної давності. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 17.10.2016 року - до спливу строку позовної давності. В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, однак надав суду відзив на позов, згідно якого Банк вимоги, викладені у позовній заяві, підтримує повністю, просить суд позов задовольнити і справу розглянути у відсутності їх представника. Вiдповiдач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Так, згідно кредитного договору 206130_сred від 07.02.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000 доларів США терміном до 05.08.2010 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором [NUMBER] між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором 206130_сred від 07.02.2008 року, наданого позивачем, [PERSON] станом на 25.09.2016 року має заборгованість у розмірі 12919,17 Доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 2874,82 доларів США., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 10044,35 Доларів США. Згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 8271,88 доларів США, Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З огляду на те, що термін виконання основного зобов`язання настав 10 серпня 2010 року та кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, порука [PERSON] припинилася та саме по собі ухвалення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя не свідчить про відновлення дії договору поруки. При цьому, кредитор, звернувшись в лютому 2012 року із позовом про стягнення з позичальника та поручителя частини заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2875,11 доларів США, скористався можливістю судового захисту свого порушеного права на свій розсуд - тобто, права на повернення лише частини тіла кредиту, та не вважав за необхідне стягувати з відповідачів всю суму тіла кредиту. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦПК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Разом з тим, звернувшись до суду із вказаним позовом в жовтні 2016 року, позивач просить стягнути з відповідачів суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2874,82 долари США, що разом вже із стягнутою рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року заборгованістю даного виду складає 5479,93 доларів США, при цьому сума отриманого кредиту склала 4000 доларів США. З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості, в тому числі й за відсутності даних щодо погашення заборгованості за період часу з 13.07.2021 року 12.11.2015 року в цьому розрахунку, суд не вбачає можливості самостійно визначити суму заборгованості за тілом кредиту, яка існує на даний час. Представник позивача в судові засідання не з`явився та детальні розрахунки щодо заборгованості за тілом кредиту суду не надав. Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, суд вважає за необхідне зазначити, що із закінченням дії договору кредиту - 10 серпня 2010 року нарахування таких відсотків в розмірі, що визначений договором, повинно було бути припиненим. Зокрема у постанові Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 заначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте, позивач з такими вимогами до суду не звертався. Більш того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками користування кредитом, термін повернення якого наступив ще 10 серпня 2010 року, вже були розглянуті та задоволені. Крім того, на момент розгляду даної справи суду не відомий стан виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року. З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «ПриватБанк», оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність заборгованості відповідачів. На пiдставi викладеного,

Outcome: dismissed