Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про звернення стягнення та виселення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № MKHOGA00000265 від 30.10.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11059,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.10.2017 року. Згідно з умов договору, відповідач зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач [PERSON] порушила умови кредитного договору і має заборгованість на загальну суму 33164,87 доларів США що за курсом 11.59 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.05.2014 року складає 384380,88 грн.. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 31.10.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON]В.), [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки нерухомого майна, квартири, загальною площею 84,80 кв.м., житловою площею 51,20 кв.м., за адресою: м.Мукачево, вул. Великогірна, 40/54. На підставі ч.1 ст. 33, ст. 39, ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів. У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідачі та їх представник не зявилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] помер 05.04.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 080529 від 06.04.2009 року. Крім того, згідно листа Мукачівської державної нотаріальної контори від 23.12.2015 року № 701/01-16, Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 42553544 від 23.12.2015 року, станом на 23 грудня 2015 року спадкова справа до майна померлого 05.04.2009 року [PERSON] в Мукачівській державній нотаріальній конторі не заводилася. Спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради не зявився, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд констатує таке. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKHOGA00000265 відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 11059,00 доларів США на ремонт та реконструкцію квартири із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.10.2017 року (а.с.24-28). Відповідач [PERSON] належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором № MKHOGA00000265 від 30 жовтня 2007 року, внаслідок чого заборгувала 33164, 87 \~доларів США, що складає 384380 гривень 88 копійок, яка складається з наступного: 9296,53 \~доларів США - заборгованість за кредитом; 5563,16 доларів США \~- заборгованість по процентах \~за користування кредитом; 1260,38 доларів США заборгованість \~по \~комісії за \~користування кредитом; 15444,98 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 21,57 доларів США штраф (фіксована частина); 1578,25 доларів США - штраф (відсоток від суми заборгованості) (а.с. 9-15). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 31.10.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки нерухомого майна, квартири, загальною площею 84,80 кв.м., житловою площею 51,20 кв.м., за адресою: м.Мукачево, вул. Великогірна, 40/54 (а.с. 32-36). Згідно п.22 договору іпотеки від 31.10.2007 року, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30-денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. 29 березня 2014 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надіслано вимогу про добровільне звільнення нерухомого майна квартири, загальною площею 84,80 кв.м., житловою площею 51,20 кв.м., за адресою: м.Мукачево, вул. Великогірна, 40/5, разом з усіма членами сімї та іншими мешканцями (а.с.17-18, 19-23). Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, належними сторонами і у встановлений строк. Згідно ст. 610 ЦК України передбачають, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст.611 ЦК України. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Вимоги ст. 1050 ЦК України передбачають, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачають право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачають реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду. Так, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином, банк вправі у разі невиконання або неналежного виконання боржником кредитного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до змісту Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону «Про заставу» та/ або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно: загальна площе такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Цим Законом встановлено особливий механізм та порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішує питання про зупинення стягнення на час дії Закону. При таких обставинах позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтований та підлягають задоволенню, але враховуючи вимоги Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під дію якого підпадає дане забезпечення за споживчим кредитом в іноземній валюті на споживчі цілі, оскільки є обєктом незавершеного будівництва, у майнового поручителя не знаходиться у власності інше нерухоме житлове майно, а загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв.м. для житлових будинків. Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Згідно з ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів та підлягають солідарному стягненню.

Outcome: partial