Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач 05 березня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.2-3), в якому просить суд визнати за нею право власності на 4/5 частини домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначає, що вона та її брат - [PERSON] успадкували після смерті батька по 1/2 частині домоволодіння [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні брат не проживав, а позивач у свою чергу утримувала домоволодіння, проводила ремонтно-будівельні роботи, про що її брат знав та не заперечував. Позивач вважає, що після проведення будівельних робіт по поліпшенню будинку, її частка у домоволодінні збільшилась до 4/5 частин. Після смерті [PERSON] спадкоємцями є його дружина та син, які успадкували вказане майно в поліпшеному стані з дозволу спадкодавця, але не за його рахунок. Зважаючи на викладене позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом задля захисту своїх прав. Ухвалою суду від 20 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження (а.с.61). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв та відзиву на позов не надавала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст.328 ЦК України). Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину серії ВММ №294353 реєстр-2-1520, серії ВММ № 294356 реєстр-2-1526, посвідчених Другою ДДНК 19.12.2009 року, належить по 1/2 частині домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (а.с.11,12). В грудні 2017 року [PERSON] зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у задоволенні якого рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2019 року відмовлено (а.с.8-9), яке у свою чергу, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2019 року залишено без змін (а.с.9-10). У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, із вказаних рішень вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті спадщину у вигляді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , прийняли дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , та позивач. Постановою приватного нотаріуса ДМНО Златової Н.А. від 22.12.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку із пропуском строку прийняття спадщини та наявністю спадкоємців першої черги. Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У відповідності зі ст..356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст..358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною 3 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Суд зауважує, що в ході судового розгляду встановлено, що позивач ще за життя батька - [PERSON] , здійснювала поліпшення та ремонтні роботи спірного домоволодіння, яке і було успадковане нею та братом по 1/2 частині за законом після смерті останнього. У свою чергу, достовірних, належних, допустимих доказів того, що саме за життя брата - [PERSON] , нею за власний кошт та за його згодою, здійснювались будь-які будівельно-ремонтні роботи, позивачем не надано. А надані рахунки-фактури, розрахункові накладні, товарні чеки (а.с.50,51,52-56) суд не приймає до уваги так як з них неможливо встановити хто саме є платником та замовником вказаних товарів. Крім того, за життя брата позивач не ставила питання щодо зміни ідеальних часток існуючого будинку, що неминуче би потягнуло за собою зміну розміру часток співвласників, у зв`язку із поліпшенням спільного майна, зроблені нею своїм коштом за згодою співвласника, як то нею зазначено у позові. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є необґрунтованими та безпідставними, а тому відсутні підстави для задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed