Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому вказує, що 16.06.2006 року [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30.11.2016 року має заборгованість у розмірі 18538,53 грн., яку він добровільно не виплачує. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити та розглядати справу без його присутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просить суд застосувати позовну давність, оскільки згідно кредитного розрахунку 24.03.2016 року [PERSON] начебто заплатив 738,77 грн. за кредитом, однак відповідач ні особисто, ні за дорученням цю оплату не здійснював (вказані кошти було зараховано в рахунок процентів), в звязку з чим вважає, що строк позовної давності перерваний не був. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши заяву представника позивача та представника відповідача, письмові докази в матеріалах справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.06.2006 року [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно о ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позову, у [PERSON] станом на 30.11.2016 року утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «Приват Банк» у розмірі 18538,53 грн., яка складається з: -1884,04 грн. заборгованість за кредитом; -15295,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -858,98 грн. штраф (процента складова). Однак представник відповідача позовні вимоги банку не визнає і просить суд застосувати строк позовної давності в три роки, оскільки останній платіж по картці був 10.07.2006 року, і тому строк позовної давності сплив 10.07.2009 року. Представник відповідача вказує, що згідно кредитного розрахунку 24.03.2016 року [PERSON] начебто заплатив 738,77 грн. за кредитом. Вказані грошові кошти зараховано в рахунок процентів. Однак відповідач ні особисто, ані за дорученням цю оплату не здійснював. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивач суду не надав доказів, що переривання строку позовної давності відбулося в наслідок того, що [PERSON] своїми діями здійснив погашення заборгованості 24.03.2016 року, а лише обмежився наданням до суду виписки по кредитному рахунку [PERSON], згідно якої 24.03.2016 року банком було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої карти на суму 738,77 грн., а от чи були при цьому дотримані умови при списанні даних коштів, що дають підстави для переривання строку позовної давності, а саме: що такі дії вчинено ним особисто або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, - позивачем не надано до суду. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлено тривалістю у три роки. Відповідач, скориставшись правом, наданим йому чинним законодавством, через свого представника просить застосувати строк позовної давності. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відсутність будь-яких проплат з боку відповідача з 10.07.2006 року зумовлювала настання у позивача права на звернення до суду з вимогою про сплату неповернених грошових сум у разі, якщо такі були нараховані. Натомість, здійснюючи щомісячні нарахування, позивач не звертався до суду протягом тривалого часу, який значно перебільшує встановлений законом строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до п. 31 постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 30.03.2012 р. № 5 та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів , у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином не доведено наявність підстав для стягнення заборгованості, а також пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим у позові належить відмовити. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини справи,

Outcome: dismissed