Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач 05.06.2018 звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 48137,89 грн. та судові витрати В обґрунтування позову представник позивача, що діє на підстав договору про надання правової допомоги, адвокат [PERSON], зазначив, що між ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК1209829 від 20.10.2016, за яким страховик зобовязується відшкодувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоровю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля [NUMBER]. 21.12.2016 в м. Харкові по Полтавському шляху, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] В результаті вказаної ДТП пошкоджено транспортний засіб «Hyundai Accеnt», д.н.з. [NUMBER], власник якого зазнав матеріальних збитків. Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Харкова вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху України, за що його притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER], у відповідності до проведеного розрахунку, складає 116730,92 грн. За заявою потерпілої особи [PERSON], виконуючи зобовязання за договором страхування, на підставі страхового акту №2502-24 від 30.03.2017 ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування в розмірі 96275,77 грн. Крім того, представник позивача в позові посилався на положення п.38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу», згідно з яким страховик після виплати страхового відшкодування має право регресного позову до страхувальника або водія ТЗ, який спричинив ДТП: - у разі, якщо забезпечений транспортний засіб використовується у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнту, ніж визначено договором страхування, то винна особа зобовязана компенсувати страховику 50% виплаченого страхового відшкодування. В зв'язку із викладеним, представник позивача, посилаючись на відомості, що містяться у письмових поясненнях свідків по справі та у копії відповіді та виписки Форма 110/0, стверджував у позові, що відповідач, [PERSON] працює на посаді «таксист» в службі таксі. Згідно умов Договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу №АК1309829 коригуючий коефіцієнт сфери використання транспортного засобу нижче, ніж коефіцієнт його фактичного використання (використання в сфері таксі). В зв'язку із викладеним у ПрАТ «СК «ВУСО» 30.03.2017 виникло право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення з нього 50% від суми страхового відшкодування, а саме у сумі 48137,89 грн. 18.04.2018 між ПрАТ «СК «ВУСО» та фізичною особою-підприємцем «Забіякою Галиною Іванівною» укладено договір №18/04/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків у вигляді сплаченого страхового відшкодування за договором № АК 1309829 від 20.10.2016. З метою досудового врегулювання спору відповідачеві направлялась Вимога про відшкодування збитків в порядку регресу, але жодних дій зі сторони відповідача проведено не було, в звязку із чим позивач змушена звертатися до суду із цим позовом. Справа за клопотанням представника позивача розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. З наданого відповідачем до суду відзиву на позов вбачається, що він з позовними вимогами не згоден, проти задоволення позову заперечує та наводить наступне обґрунтування своєї позиції. Так, відповідач [PERSON] стверджує, що він ніколи не працював на посаді таксиста, не укладав трудового договору або будь-якої іншої угоди з субєктом господарювання, який здійснює діяльність «внутрішні перевезення пасажирів на таксі», ніколи не був працівником юридичної особи «Таксі любімоє» або «Служба таксі 3000», ніколи не використовував автомобіль [NUMBER] у якості таксі або у сфері таксі. Відповідач вважав, що письмові пояснення свідків, на які позивач та її представник посилалися як на підтвердження того факт, що він використовував автомобіль як таксі або працював таксистом, є неналежним доказом та не повинні братися судом до уваги. Також відповідач вказував, що він не повідомляв лікарю «Швидкої», що працює таксистом, звідки взялась така інформація в формі 110/0, наданій КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», йому не відомо. Крім того, вказував, що за результатами розгляду у Жовтневому районному суді м.Харкова адміністративного матеріалу стосовно нього, винесена постанова, в якій судом також зазначено, що він не працює. В зв'язку із викладеним вважав позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими та просив суд у задоволенні позову відмовити. В свою чергу, представник позивача 25.10.2018 надав до суду відповідь на відзив, в якій наполягав на тому, що відповідач використовував свій автомобіль як таксі, що на час скоєння ДТП на автомобілі [NUMBER], знаходився знак «Таксі», однак після зіткнення відповідач вказаний знак зняв та помістив у багажне відділення, проте цей факт підтвердили у своїх письмових поясненнях свідки [PERSON] та [PERSON], які були пасажирами в автомобілі [NUMBER] та надали відповідні письмові пояснення на ім'я керівника страхового компанії. Крім того, представник позивача наполягав на достовірності інформації, що міститься в медичній документації, складеній на місці ДТП працівниками «Швидкої допомоги», які опитавши відповідача, внесли до форми 110/0 в графу «Місце роботи, посада» відомості - «таксі «Любімоє», таксист», а відповідач проставив на вказаній картці свій підпис. З приводу заперечень відповідача щодо пояснень свідків, представник позивача зазначив, що вказані громадяни при необхідності готові повторити свої поясненні в суді. Відповідач, отримавши копії відповіді на відзив у встановлений законом строк надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких наполягав на тому, що він не був та не є таксистом, не використовує свій автомобіль як таксі, що твердження позивача про це жодним чином не підтверджені, є припущеннями. Крім того, відповідач наполягав на тому, що він ставив свій підпис у медичній документації працівників «Швидкої», оскільки його попросили підписати відмову від госпіталізації. Відомості про свою професію та місце роботи він лікарям не надавав, взагалі перебував у той час у шоковому стані. Суд, ознайомившись із заявами сторін та їх представників по суті справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.12.2016, о 06-10 годині, гр. [PERSON] керував автомобілем [NUMBER], в районі будинку №67 по Полтавському шляху в м. Харкові, де, з урахуванням дорожніх обставин не вірно обрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2017 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вказана постанова суду набрала законної сили 06.02.2017, копія постанови, належним чином завірена міститься в матеріалах цивільної справи (а.с. 14,15). Крім іншого, судом при розгляді адміністративного матеріалу, встановлено, що [PERSON] не працює. В матеріалах справи наявні належні докази на підтвердження тих фактів, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [NUMBER] - [PERSON] 21.12.2016 застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО», що вказана страхова компанія за договором про відступлення права вимоги від 18.04.2018 відступило право вимоги за цим страховим договором позивачці по справі - ФО-П [PERSON] В матеріалах справи наявні докази, що підтверджують виплату ПрАТ «СК «ВУСО» на користь постраждалої від ДТП особи - [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 96275,77 грн. (а.с. 32). Разом із тим, суд звертає увагу на той факт, надані до суду копії письмових доказів - Полісу №АК/1309829 (а.с. 10,11) практично не можливо прочитати, зокрема не можливо визначити, які саме коригуючі коефіцієнти, визначені при укладенні договору страхування, а відтак суд вважає не підтвердженими належними та допустимими доказами твердження представника позивача щодо тієї обставини, що забезпечений транспортний засіб використовувався у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнту, ніж визначено договором страхування. Глава 5 ЦПК України визначає основні положення про докази в цивільному процесі. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Виходячи зі змісту наведених норм закону, суд вважає, що предметом доказування у даному спорі є, по-перше, розмір страхового відшкодування, та, по-друге, наявність у відповідача обовязку на виконання п.38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» відшкодувати страховику 50% від суми сплаченого потерпілій особі страхового відшкодування. Якщо сума страхового відшкодування, виплачена страховою компанією потерпілій особі, як і розмір збитків, встановлених експертною установою відповідачем та його представником під час розгляду справи судом оспорені не були, то наявність підстав для стягнення з відповідача 50% від сплаченої суми страхового відшкодування на тій підставі, що автомобіль використовувався у сфері, що передбачає більше значення коригую чого коефіцієнту, ніж визначено у договорі страхування, ними категорично заперечувались. Позивачем, в якості доказів на підтвердження вказаних обставин зазначено письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які, за твердженням представника позивача, були свідками події та пасажирами автомобіля [NUMBER], який зазнав ушкоджень під час ДТП. Копії письмових пояснень вказаних свідків, завірені представником позивача, долучені до позовної заяви. Ч.1 ст. 90 ЦПК України визначає, що показання свідка\~-\~це повідомлення\~про відомі\~йому обставини,\~які мають\~значення для\~справи.\~Не є\~доказом показання\~свідка,\~який не\~може назвати\~джерела своєї\~обізнаності щодо\~певної обставини. Порядок допиту свідків визначений у ст. 230 ЦПК України. Діючим Цивільно-процесуальним кодексом України (ст. 93) визначено можливість письмового опитування учасників справи як свідків, за встановленою процедурою. В свою чергу, стаття 42 ЦПК України визначає, що учасниками справи позовного провадження є сторони, треті особи. Таким чином, надані представником позивача копії письмових пояснень не можуть бути визнані судом належними доказами в розумінні положень ЦПК України про докази та доказування. Окрім наведеного, суд звертає увагу і на той факт, що з копії повідомлення про Дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 12, 13) вбачається, що свідки вказаної ДТП відсутні (п.13 Повідомлення). Клопотання про виклик та допит вказаних свідків позивачем та її представником заявлені не були, отже суд не бере до уваги вказані докази, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Не можуть бути прийнятими як належні докази, що підтверджують факт використання відповідачем автомобіля в якості таксі на момент ДТП і інші надані позивачем докази - копія карти виїзду швидкої медичної допомоги №3583 від 21.12.2016 (а.с. 34, 35), копія повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 12, 13). Так, як, вже зазначалось вище, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Факт перебування відповідача у тих чи інших трудових відносинах, перебування на тій чи іншій посаді, або наявності інших визначених законом підстав для здійснення діяльності з перевезення пасажирів, так само як і факт «нелегальної діяльності з перевезення пасажирів» - як зазначено у заявах представника позивача, на думку суду, мають бути підтверджені відповідними належними доказами: копіями тих чи інших цивільно-правових договорів, копією наказу про прийняття на роботу на певну посаду, тощо. Вказаних доказів матеріали справи не містять, клопотання про витребування таких доказів у порядку, визначеному статтею 84 ЦПК України, до суду не надходили. В той же час, відповідачем надано до суду копію трудової книжки відповідача, останній запис в якій зроблено в 2006 році, відомості про працевлаштування відповідача на посаду таксиста вказана трудова книжка не містить. Відповідно до п. 38-1.1. статті 38-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобовязана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду тієї обставини, що страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, а надані позивачем докази не дають змоги беззаперечно стверджувати що відповідач дійсно використовував забезпечений транспортний засіб як таксі, внаслідок чого суд дійшов висновку про необхідність відмови у заявлених позовних вимогах ФО-П [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що відповідно ч.1\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~вимог,\~а відповідно\~до п.2\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України,\~інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються:\~у разі\~відмови в\~позові \~на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed