Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач 10.05.2019року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Вказує, що у даній квартирі є зареєстрованою його рідна сестра - [PERSON] (відповідач у справі), проте фактично остання не проживає за вказаною адресою з 2007року. Зазначає, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні квартири та не приймає участі в спільному побуті, жодних особистих речей чи іншого майна в квартирі немає. Стверджує, що він неодноразово звертався до відповідача для добровільного зняття з реєстрації за вказаною адресою, однак такі звернення відповідач ігнорує, у зв`язку із чим змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування даною квартирою. Ухвалою судді від 08.07.2019року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить суд справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Представник третьої особи Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області в підготовче засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . У даній квартирі є зареєстрованою з 04.04.2007року рідна сестра позивача - [PERSON] (відповідач у справі), однак остання фактично там не проживає з 2007року. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Договору дарування квартири від 30.12.2015року; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; копією Будинкової книги для прописки громадян в квартирі [ADDRESS] ; довідкою, виданою виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради 31440 від 01.04.2019року; актом обстеження сім`ї [PERSON] від 01.04.2019року. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] як власником житла щодо порядку користування даною квартирою або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час її відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належній позивачу квартирі у період з 2007 року і до часу звернення до суду із даним позовом, факту чинення їй перешкод щодо користування та проживання у даній квартирі чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] без поважних причин була відсутня у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (близько 12 років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось і вона добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірній квартирі є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені ним при подачі позову до суду, тобто 384,20 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача решту суми сплаченого судового збору у розмірі 384,20 гривень.

Outcome: approved