Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач 08.02.2018 звернувся до суду з указаним позовом в обґрунтування якого вказав, що 04.10.2017 між ним та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3262, предметом якого є транспортний засіб марки «Lada Granta», який він мав отримати після сплати відповідних лізингових платежів. Ціна предмета договору складала 232900,00 грн. Після підписання договору ним було сплачено авансовий платіж, що становив 23% від вартості предмету лізингу, в сумі 23290,00 грн. Однак детально ознайомившись з договором, він прийшов до висновку, що лізингодавець вводить його в оману, оскільки останнім здійснюється нечесна підприємницька діяльність, договір не містить строків та (або) термінів отримання ним автомобіля та не передбачає будь-яких гарантій отримання ним автомобіля навіть у разі повної сплати його вартості, містить нечіткі та двозначні положення. Представник товариства не повідомив його, як споживача, про відсутність у ТОВ «Єврокар Україна» ліцензії з надання фінансових послуг. 30.10.2017 він з письмовою заявою звернувся до відповідача з проханням розірвати зазначений договір та повернути йому сплачені ним кошти (авансовий платіж), однак отримав відповідь, згідно з якою Договір фінансового лізингу від 04.10.2017 № 3262 розірвано з 30.10.2017 на підставі його заяви від 30.10.2017 та сплачені ним кошти, що зараховані як комісія за організацію Договору, відповідно до п.12.1 ст. 12, не повертаються. Позивач, вважаючи, що договір не відповідає ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 04.10.2017 № 3262, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», в особі представника товариства [PERSON] та стягнути з цього товариства на його користь сплачений ним авансовий внесок в розмірі 23290,00 грн. У судове засідання позивач та його представник не зявилися, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Наполягали на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с.48). Представник відповідача правом на участь у судовому засіданні не скористався, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.41,46-47). Причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення судового розгляду чи відзиву на позовну заяву не подав, що відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України надає суду право вирішувати справу за наявними в ній матеріалами. За даних обставин, неодноразові неявки відповідача в судове засідання суд розцінює як намір затягування розгляду справи, що суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів в силу ст. 280 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 04.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі представника [PERSON] (лізингодавець) та позивачем [PERSON] (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 3262 (далі Договір). Згідно з п.п. 1.1, 1.2 ст. 1 вказаного договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначенй у данній статті та у специфікації (додаток 2 договору), а саме автомобіль моделі «Lada Granta», модифікація 219010-011-50, обєм двигуна «1,6», тип КПП «МТ», привід «4Х2». Вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 8594,00 доларів США, що в гривневому еквівалентів складає 232900,00 грн. (п. 8.2.Договору) (а.с.7-8,14,23) Відповідно до п. 1.3 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати на рахунок лізінгодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п .9.5 ст. 9 Договору. Відповідно до п. 9.1 ст.9 Договору, комісія за організацію договору складає відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після його укладення за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку 1 до договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Пунктом 9.2 цієї статті Договору передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у Додатку № 1 до даного договору. Згідно п. 9.3 ст. 9 оспорюваного договору, лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених у договорі, впродовж 12 місяців з моменту його підписання платежами, які визначені в Додатку 1 до нього. Договором також передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються у наступному порядку - комісія за організацію договору, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу (п.9.6 Договору). З п. 12.1. ст. 12 Договору вбачається, що у разі його дострокового розірвання на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно з ч. 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено поняття «несправедливі умови договору», а саме, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з п. 2-3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору. Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, як встановлено судом із змісту спірного Договору фінансового лізингу від 04.10.2017 № 3262, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства. Також суд зауважує, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 5.8 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу, суперечить положенням статті 808 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що цей договір містить несправедливі умови, визначені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі Закон № 723/97- ВР від 16.12.1997), лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 723/97- ВР, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Частино 2 статті 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Виходячи з правової природи договору фінансового лізингу та змісту спірного договору суд приходить до висновку, що він є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. За правилами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Виходячи з того, що всупереч вимогам ЦК України укладений між сторонами справи Договір фінансового лізингу від 04.10.2017 № 3262, предметом якого є транспортний засіб, не посвідчений нотаріально, він є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 у справі № 616/137/16-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦПК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На виконання умов Договору [PERSON] сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 23290,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.863534654.1 від 04.10.2017 (а.с.25) та відповідачем по справі даний факт не спростовано. Таким чином, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності (ст. ст. 12, 13 ЦПК України), з урахуванням того, що обовязок доказування і подання доказів покладається на сторони (ст. 81 ЦПК України), а також вимог ст. ст. 220, 216 ЦК України, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково, застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути грошові кошти, що отримані за наслідками його укладення. Також слід відзначити, що суд не бере до уваги доводи позивача про відсутність у відповідача ліцензії на ведення фінансової діяльності, оскільки будь-яких доказів, які б підтверджували зазначений факт [PERSON] не надано. Натомість, як слідує з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом діяльності ТОВ «Єврокар Україна», є фінансовий лізинг (а.с.28-35). Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та часткового задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial