Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач 06 жовтня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказав, що із 07 червня 2013 року по 24 березня 2014 року перебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року йому відмовлено у поновленні на роботі, але в іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року, залишено без змін, у звязку із чим, із відповідача на його користь було стягнуто нараховану, але не виплачену йому на час звільнення з роботи заробітну плату у сумі 7\~895, 25 грн. (а.с.1-3). Оскільки незважаючи на рішення судових інстанцій, відповідач повного розрахунку з ним у звязку із звільненням не здійснив, присуджену до виплати суму заборгованості по заробітній платі не сплатив, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, у якому після уточнень просив суд стягнути із Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні всього у сумі 228\~338, 62 грн., з якої 220\~456, 62 грн. середній заробіток за весь час затримки та 7\~888, 77 грн. сума індексації заробітної плати (а.с.88-60). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судовому засіданні 03 грудня 2015 року представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на надані письмові заперечення в задоволенні позову просив відмовити. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, що повязано із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на своєчасне одержання винагороди за працю, у звязку із порушенням терміну її виплати внаслідок винних дій власника. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади та практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що позивач із 07 червня 2013 року по 24 березня 2014 року перебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року йому відмовлено у поновленні на роботі, але в іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року, залишено без змін, у звязку із чим, із відповідача на його користь було стягнуто нараховану, але не виплачену йому на час звільнення з роботи заробітну плату у сумі 7\~895, 25 грн. (а.с.14-25). У відповідності до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Постановою № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~Пленуму Верховного Суду України в п. 1 звернуто увагу суддів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів\~Конституції України,\~КЗпП\~і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». Як було встановлено в ході розгляду справи, а також визнано відповідачем у своїх письмових запереченнях, присуджена рішенням суду на час звільнення з роботи заборгованість по заробітній платі у сумі 7\~895, 25 грн. до сьогодні відповідачем не виплачена, а тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Обставини, викладені відповідачем щодо подій, які мали місце у березні 2014 року, та на думку, відповідача звільняють його від виконання свого обовязку щодо виплати заробітної плати звільненим працівникам не можуть бути прийняті як обґрунтовані, оскільки за змістом ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В період із другого-четвертого кварталу 2014 року [PERSON] перебував на обліку в Ленінському районному центрі зайнятості, у якому отримав допомогу по безробіттю у сумі 37608 грн. 85. На теперішній час не працює, доходів немає, що підтверджується довідкою персоніфікованих доходів, виданою територіальним органом фіскальної служби України. Згідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку\~ст. 117 КЗпП України\~середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд застосовує\~\~ положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~та виходить із обставин щодо розміру середньоденного заробітку\~позивача, встановлених рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року, що становить\~\~526,15 грн. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає встановленими обставини порушень трудових прав позивача на своєчасне отримання винагороди за виконану працю внаслідок винних дій відповідача, у звязку із чим із Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь [PERSON] слід стягнути компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 190064 грн.18 коп. (сто девяносто тисяч шістдесят чотири грн. 18 коп.). Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судових витрат, тому у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати у сумі 2\~850 грн.96 коп. (дві тисячі вісімсот пятдесят грн. 96 коп.) присуджуються на користь держави за рахунок відповідача. На підставі викладеного, і

Outcome: partial