Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду 05.05.2017 р. з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за договором б/н від 05.09.2011р. в розмірі 42367,37грн. В обґрунтування позову позивач посилався на порушення відповідачем умов кредитного договору щодо порядку повернення кредитних коштів наданих відповідачу банком у вигляді встановленої кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і просив суд в задоволенні позову відмовити повністю з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 05.09.2011р. [PERSON], підписавши анкету-заяву, погодився та ознайомився із умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», надав свою згоду, що заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають договір, укладений між ним та позивачем. На підставі вищевказаної заяви йому було відкрито картковий рахунок №4149437735065516 та оформлено кредитну картку «Універсальна» з наданням кредитного ліміту в розмірі 2000грн. Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 2000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] з 05.09.2011р. користувався кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі, що підтверджується наданою позивачем довідкою про рух коштів по картковому рахунку. Останні операції із зарахування коштів на таку платіжну картку мали місце у вересні 2013р. Факт отримання та використання платіжної картки відповідач не заперечує, а наданою позивачем випискою з карткового рахунку підтверджується виконання позивачем свого обовязку із надання кредитного ліміту та використання таких коштів відповідачем. Внаслідок порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за кредитним договором б/н від 05.09.2011р. та несвоєчасною сплатою належних платежів, за відповідачем, станом на 31.03.2017р. виникла заборгованість у розмірі 42367,37грн, яка складається з наступних сум: заборгованість за кредитом 1682,31грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 34041,38грн; заборгованість за пенею та комісією - 4150,00 грн.; фіксована суму штрафу 500грн; процентна сума штрафу -1993,68 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, витягом з «Тарифів Банку», витягом з «Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою». Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється сплатити заборгованість за користування кредитними коштами позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного. Відповідно до ст.526\~ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525\~ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.548\~ЦК виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором. Видами забезпечення виконання зобов'язання, в контексті ст.ст.546, 549\~ЦК України є неустойка у вигляді штрафу або пені. Згідно із ст.611\~ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а ст.624\~ЦК передбачено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі. Відповідно до ч.1 ст.1049\~ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1048\~ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Статтею 1050\~ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Судом встановлено,\~що строк\~дії банківської\~картки відповідача\~складає до\~07.2016р., а відтак строк укладеного між сторонами договору закінчився в таку дату. З позовом до суду позивач звернувся 05.05.2017р. Проте, в обґрунтування своїх вимог позивачем надано суду «Умови та Правила надання банківських послуг», які затверджені наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256. В той же час відповідні Умови та Правила постійно змінюються банком, зокрема, в частині способів забезпечення виконання позичальниками своїх зобовязань та строку позовної давності. В наданій позивачем редакції Умов та Правил передбачено строк позовної давності тривалістю у 50років, що є істотною умовою, укладеного між сторонами договору, і враховуючи положення Закону №1023-ХІІ, такі умови підлягають доведенню до відома споживача в письмовій формі. Всупереч вимог ст.81 ЦПК позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що саме з редакцією Умов та Правил, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, був ознайомлений відповідач, а відтак положення таких умов, що мають розбіжності із довідкою про умови кредитування, що підписувалась відповідачем 05.09.2011р., в тому числі і ті, якими встановлюється збільшення строку позовної давності, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постановах №6-16цс15 від 11.03.2015р., №6-240цс15 від 11.02.2015р.. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів погодження між сторонами строків позовної давності, то до спірних правовідносин мають застосовуватись загальні правила, передбачені ст.ст.257, 258 ЦК, тобто три роки по вимогах про стягнення кредиту та процентів, та один рік по вимогах про стягнення неустойки та пені. В цьому контексті слід зауважити, що з питань правильного застосування норм права щодо регулювання порядку нарахування процентів за користування кредитом та строків позовної давності, Великою Палатою Верховного Суду викладено певні висновки в постанові від 28.03.2018р. по справі №444/9519/12, які на підставі ч.4 ст.263 ЦПК підлягають обовязковому врахуванню при вирішенні подібних спорів. Враховуючи висновки Верховного Суду слід зазначити, що за змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис а.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування кредитом в період після липня 2016р. є неправомірним, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по процентам, нарахованим за період часу з травня 2014р. (термін, з якого починаються три роки, що передують місяцю звернення до суду з позовом) по липень 2016р. (термін закінчення строку дії договору). Що стосується заборгованості по тілу кредиту, то за договором про надання банківських послуг (кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК), що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р. №6-14цс14 та від 18.06.2014р. №6-61цс14. Станом на момент закінчення строку дії картки відповідача (липень 2016р.) розмір заборгованості по тілу кредиту складав 1682,31грн, а відтак вимога про стягнення такої суми коштів є обґрунтованими. Натомість, надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку розміру процентів нарахованих на кредитну заборгованість відповідача суд виходить з наступного. Аналіз наданого позивачем розрахунку розміру процентів, нарахованих за кредитним договором з відповідачем, свідчить, що їх розрахунок здійснений шляхом сумування розміру нарахувань процентів за визначеною кредитною ставкою на суму фактично використаного кредитного ліміту (тіла кредиту) та розміру нарахувань процентів за визначеною кредитною ставкою на суму простроченого кредиту, тобто процентів нарахованих на розмір загального простроченого грошового зобовязання по кредитному договору. Таким чином, за період з травня 2014р. по 31.07.2016р. сума процентів нарахованих на фактично використані кошти кредитного ліміту складає 1256,24грн, а процентів нарахованих на прострочене кредитне зобовязання 17083 грн. З наданої позивачем виписки з карткового рахунку [PERSON] чітко видно розмір щомісячних нарахувань процентів за користування кредитними коштами, що в середньому складає близько 48грн на місяць (в кожному місяці така сума дещо різниться, оскільки залежить від кількості днів в місяці, тобто днів фактичного користування кредитними коштами на місць). Разом з тим, за змістом ст.ст.1048, 1056-1 ЦК проценти за користування кредитними коштами є сумою грошових коштів, які визначаються залежно від розміру отриманого кредиту. У свою чергу кредит це грошові кошти, які позичальник отримує у кредитора і зобовязується в подальшому повернути. Розмір процентів визначається умовами укладеного кредитного договору і має встановлюватись за фіксованою або змінюваною ставкою. Отже за своєю правовою природою розрахунок процентів безпосередньо пов'язаний із розміром отриманих кредитних коштів позичальником. Проценти нараховані на розмір простроченого грошового зобовязання по кредитному договору за своєю природою є неустойкою (ст.549 ЦК). За таких обставин розмір заборгованості відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами (кредитним лімітом) в межах строків позовної давності складає 1256,24грн. Таким чином, станом на 05.05.2017р., тобто на дату звернення позивача до суду, відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитом 1682,31грн, по процентам за користування кредитом 1256,24грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог про стягнення неустойки, то слід зауважити, що підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Отже, аналіз змісту ст.266 і ч.2 ст.258 ЦК свідчить, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Зазначена правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013р. у справі №6-116цс13. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки є правомірними в межах їх розрахунку за період з травня 2016р. по травень 2017р. Відповідно до ст.624 ЦК якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з наданих суду розрахунків позивачем нараховані пеня (комісія) в сумі 4150грн за порушення строків здійснення щомісячних платежів, штраф за неналежне виконання умов кредитного договору 2493,68грн (фіксована сума штрафу 500грн; процентна сума штрафу - 1993,68грн). Розрахунок даних штрафних санкцій здійснений позивачем з дотриманням умов, укладеного між сторонами договору. Крім того, з огляду на порядок розрахунку заборгованості, нараховану позивачем суму процентів на прострочений кредит в розмірі 31826,32грн суд також вважає неустойкою пенею, яка нарахована за весь час кредитування по 31.03.2017р. В межах річного строку позовної давності, тобто за період з травня 2016р. по травень 2017р., розрахований позивачем розмір неустойки складається з наступних сум: комісія 1200грн; штраф 2493,68грн; пеня (проценти на суму простроченого грошового зобовязання) 19145,09грн. Отже загальний розмір неустойки, яку вимагає стягнути позивач, що заявлений в межах строків позовної давності складає 22838,77грн. Частиною 2 ст.551 ЦК передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Разом з тим, в ч.3 ст.551 ЦК закріплено право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.3 ЦК цивільні правовідносини будуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Між сторонами існують договірні відносини внаслідок яких позивач надавав відповідачу послуги з надання кредитних коштів на умовах, що такі послуги будуть своєчасно оплачені, а надані кредитні кошти повернуті. У звязку з порушенням відповідачем порядку повернення кредитних коштів, позивач відповідно не досяг тієї мети, яку мав при укладанні договору з надання банківських послуг. Передбачуване Умовами та Правилами право позичальника на отримання пені у разі прострочення та неналежного виконання боржником зобовязань за договором є засобом цивільно-правової відповідальності за порушення зобовязання та засобом відновлення порушених інтересів учасників договірних відносин. Виходячи зі змісту ст.3 ЦК засади правового врегулювання цивільних правовідносин стосуються всіх складових елементів цих відносин (права та обовязки учасників, міра відповідальності та інше). Законодавець не дає чіткого тлумачення, зокрема, понять справедливі умови договору. Проте, п.5 ч.3 ст.18 Закону №1023-ХІІ встановлює, що несправедливими є умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Частиною 1 ст.8 ЦК передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи зміст спірних правовідносин, то до них підлягають застосуванню положення Закону №1023-ХІІ. За таких обставин, враховуючи принципи добросовісності, справедливості і розумності, суд вважає, що розмір неустойки не може перевищувати пятдесяти відсотків невиконаного відповідачем зобовязання з повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. До того ж частина вимог по сплаті неустойки заявлена поза межами річного строку позовної давності. З урахуванням зазначених обставин, беручи до уваги, що за кредитним договором відповідач не виконав належним чином своїх грошових зобовязань на суму 2938,55грн (сума заборгованості за кредитом та процентами), то вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача неустойки (штрафу та пені) підлягають задоволенню частково в межах суми 2094,82грн.( пеня-1447,90 грн.+штраф 642,92(штраф (фіксована частина) -500грн.+ штраф-146,92 (процентна складова)). За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 5033,37грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зауважує, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в сумі 1600грн. Відповідно до ст.141 ЦПК, враховуючи що позов підлягає до часткового задоволення, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно частині задоволених вимог в розмірі 190,10 грн.

Outcome: partial