Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

ПАТ «Універсал Банк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину проведення реституції між сторонами кредитного договору, що визнаний судом недійсним. Позов мотивовано тим, що публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», надалі - Позивач є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний» та Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» з усіма його правами та зобовязаннями, що підтверджується витягом із Статуту ПАТ «Універсал Банк». У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області слухалась цивільна справа №127/8831/15-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків. 02.09.2015 року у вищезазначеній цивільній справі Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив рішення, яким задовольнив позов у повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року по справі № 6-36216сц15 дане рішення було залишено в силі. Так, у цивільній справі Староміського районного суду м. Вінниці № 2-91-2010р, рішенням даного суду від 19.02.2010 року, що набуло законної сили 02.03.2010 року та згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2010 року по даній справі, судом було встановлено, та не заперечувалось відповідачем, що вона отримала кредитні кошти у сумі 396 383,00 Швейцарських франки за кредитним договором № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року. Відтак дана обставина та факт отримання коштів встановлений судом. У цивільній справі Вінницького міського суду Вінницької області № 127/8831/15-ц, рішенням даного суду від 02.09.2015 року, що набуло законної сили 27.04.2016року згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року по справі № 6-362Ібсв 15, судом було визнано недійсним кредитний договір № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем. Правові наслідки визнання недійсним даного кредитного договору у порядку ст. 216 ЦК України судами не розглядались. Правові наслідки недійсності кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року наступні: а) недійсний кредитний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; б) сторони зобов'язані повернути одна одній у натурі все, що одержали на виконання цього кредитного договору. Двостороння реституція застосовується також і у даному випадку, коли кредитний договір № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року визнаний недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України з наступних підстав. Слід зауважити, що наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Так, позивач виконав умови такого правочину і надав кредит відповідачу у сумі 396 383,00 Швейцарських франків. Відповідач протягом чинності правочину частково повертала кошти позивачу у сумі 75 010,12 Швейцарських франків та у сумі 87 246,59 грн. У даному випадку, виконання зобов'язання позичальника забезпечено договором іпотеки укладеним 24.10.2007 року між позивачем та відповідачем, та посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого за реєстровим № 2910, предметами іпотеки є: житловий будинок № 55-А по вул. В. Примакова (тепер [PERSON]) у м. Вінниці; земельна ділянка площею 0,0967 га, кадастровий № 0510100000.01.063.0004, на який розташований у м. Вінниці, по вул. В. Примакова (тепер [PERSON]), 55. Просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 318\~005,95 Швейцарських франків. 06.10.2016 року [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про застосування наслідків недійсного правочину, що визнано судом недійсним у наслідок обману. Позов мотивовано тим, що 24.10.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір № 037-2900/756-0344, за яким позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти в сумі 396383 швейцарських франків зі строком повернення у повному обсязі до 10.10.2023року та сплатою процентів у розмірі відповідно до умов договору. На забезпечення виконання зобовязань між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено договір поруки від 24.10.2007 року №037-2900/756-0344-Р, а між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем договір іпотеки. 02.09.2015 року за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/8831/15-ц кредитний договір від 24.10.2007року визнано недійсним. 27.04.2016року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення залишено в силі. Банк стверджує, що [PERSON] протягом усього часу дії договору сплатила 75010,12 швейцарських франків та 87246,59 грн., а саме на час проведення реституції 21.06.2016року. ПАТ «Універсал Банк» не врахував, оскільки через ведення в оману, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі [PERSON] внесла 78377,05швейцарських франків, а виходячи з норм ч.2 ст. 230 ЦК України банк має відшкодувати 15 6354,10 швейцарських франків. Просить стягнути з ПАТ «Універсал Банк» на користь [PERSON] збитки у подвійному розмірі, а саме 792366,00швейцарських франків. Ухвалою суду від 07.11.2016року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано в одне провадження. Представник позивача по первісному позову в судовому засіданні первісний позов підтримав просив задовольнити, зустрічну позовну заяву не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Відповідач та його представник в судовому засіданні свій позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити, первісний позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Третя особа в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Позов ПАТ «Універсал Банк» [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину проведення реституції між сторонами кредитного договору, що визнаний судом недійсним, слід задовольнити, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №037-2900/756-0344 (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) від 24.10.2007 року в розмірі 385326 швейцарських франків 38 сантинів, що станом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 2\~855\~268,48грн. (Т№1а.с.7-9). Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2010року рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010 року змінено, зокрема, в резолютивній його частині слова «в розмірі 385326 швейцарських франків 38 сантимів, що станом на день ухвалення рішення еквівалентно 2\~855\~268,48 грн.» замінити словами « в розмірі 2 854427,31грн. з яких 2707736,23грн. суми дострокового стягнення кредиту, 109697,77грн. відсотків за користування кредитом, 35298,10грн. простроченої заборгованості, 1695,20грн. підвищених відсотків». В іншій частині вказане рішення залишити без змін. Даним рішенням суду встановлено, що 24.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір №037-2900/756-0344 (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) відповідно до якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 396\~383 швейцарських франків, а відповідач зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути у повному обсязі до 10.10.2023року, згідно з графіком погашення заборгованості по кредиту (додаток №2 до кредитного договору) та сплатити проценти в розмірі відповідно до п. 1.1 кредитного договору. Цільове призначення кредиту на придбання майна, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Примакова, 55-а. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 28.09.2010 року розірвано кредитний договір №037-2900/756-0344, укладений 24.10.20078 року між ВАТ «Банк Універсальний» і [PERSON], з підстави, передбаченої ст. 651 ч.2 ЦК України, тобто, з підстави істотного порушення договору стороною позичальника [PERSON] (Т№2а.с.101-103). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2015 року визнано кредитний договір №037-2900/756-0344 від 24.10.2007року укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON]М недійсним. Визнано виконавчий лист №2-91 від 15.06.2010 року виданий Староміським районним судом м. Вінниці таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з ПАТ «Універсал Банк» на користь [PERSON] понесені збитки у розмірі 120952,70грн. (Т№1 а.с.10-11). В даному рішенні суду, суд прийшов до висновку, що грошові кошти у розмірі 60476,35грн., що були стягнуті з [PERSON], а також були самостійно перераховані [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» є збитками [PERSON] та підлягають відшкодуванню у подвійному розмірі ПАТ «Універсал Банк» на підставі ст. 230 ЦК України тобто в сумі 120952,70грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2015 року скасовано, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2015 року залишено без змін (Т№1а.с.12-15). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийшов до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час укладення кредитного договору мало місце вчинення правочину під впливом обману, а також завдання позивачу збитків, які полягають у безпідставному отриманні грошових коштів на виконання кредитного договору та які підлягають стягненню у подвійному розмірі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Також зазначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Крім цього, вимоги ст. 61 ЦПК України вказують на підстави звільнення від доказування. Так, ч. ч. 1 3 даної норми закону зазначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Недійсними правочинами є дії суб'єктів цивільного права, що спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, але не породжують бажаних сторонами юридичних результатів унаслідок невідповідності вчинених дій вимогам закону. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямовано правочин, зокрема, особа не стає власником коштів, переданих їй за правочином, визнаним недійсним. Загальне правило, яке визначає правову долю набутого сторонами за кредитним договором, міститься у ст. 216 ЦК України, де зазначено, що у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таке правило становить реституцією, тобто кожна зі сторін повертає все набуте за правочином. Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому, що правочин є недійсним. У тих випадках, коли визнанню правочину недійсним сприяла вина однієї із сторін, двостороння реституція може супроводжуватися додатковими негативними наслідками для винної сторони. Зокрема, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні (сторонам) правочину або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ст.ст. 22, 23 ЦК України). Як зазначив Верховний Суд України в Узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, у розділі узагальнення «Застосування правових наслідків недійсності правочину», визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. Норма ч.1 ст. 216 ЦК України є загальною. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Згідно ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обовязковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю (фактично є імперативною нормою матеріального права). Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 318\~005,95 Швейцарських франків. Зустрічний позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину, що визнаний судом недійсним у наслідок обману задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Посилання [PERSON] в своїй позовній заяві на те, що сума 792\~366,00 Швейцарських франків є збитками у подвійному розмірі, які необхідно стягнути з банку, відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України, суд вважає хибним, з наступних підстав. Згідно ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім цього, відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, правовими наслідками недійсного кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року, як і будь яких правочинів вважаються два загальні правові наслідки: - реституція - сторони повертають одна одній отримане на виконання недійсного правочину, при цьому ст. 1057-1 ЦК України встановлює імперативне правило для суду встановити такий розмір, якщо про нього вимагає кредитор; - відшкодування - якщо стороні правочину завдано збитків. Згідно ч. 3 ст. 216 ЦК України особливі умови чи особливі правові наслідки недійсності можуть припиняти чи змінювати застосування загальних правових наслідків недійсності реституцію та/або відшкодування. Так ч.2 ст. 230 ЦК України, вказує на те, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сума396\~383,00 Швейцарські франки є коштами, які 24.10.2007 року [PERSON] вже отримала від банку за недійсним правочином, і повернення останньою такої суми банку з урахуванням зроблених часткових повернень не можуть вважатись збитками, а є обставиною та предметом реституції ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України. З викладеного вбачається, що кошти в розмірі 78\~377,05 Швейцарських франків, які були частково повернуті [PERSON] за недійсним правочином, та 318\~005,95 Швейцарських франків, не є предметом збитків, а входять до складової частини предмету реституції, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 22, 215, 216, 230, 1057-1 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року,

Outcome: approved