Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованість за кредитним договором № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 року в сумі 28750, 67 доларів США, що за курсом 21,49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.10.2015 року складає 617851 грн. 87 коп. та судові витрати. В обґрунтування вимог зазначив, що між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір від 03.07.2008р. № PLKPAN16775410, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 14426,71 долар США на термін до 02.07.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених даним кредитним договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала в зв`язку з чим станом на 12.10.2015 р. утворилась заборгованість в сумі 28750,67 доларів США. 24.11.2015 року відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просила суд в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», відмовити; застосувати наслідки нікчемності правочину щодо кредитно-заставного договору № PLKPAN16775410 від 03.08.2008 року шляхом повернення позичальником основного тіла кредиту, а кредитодавцем шляхом повернення боржникові усієї суми сплачених ним відсотків; виключити запис про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо автомобіля LIFAN 520, рік випуску 2008, державний номер [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 15.01.2016 року ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк». 16.02.2016 року ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. 16.02.2016 року рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відмовлено. 13.06.2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відхилено. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року, залишено без змін. 07.02.2018 року постановою Верховного суду, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задоволено. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13.06.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 03.03.2018 року Комсомольським міським судом Полтавської області винесено ухвалу про прийняття справи до розгляду та призначено підготовче судове засідання. 27.08.2018 року до Комсомольського міського суду Полтавської області надійшов відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого остання не погоджується з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» та просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. 04.01.2019 року ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням голови Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.04.2019 року справа направлена за територіальністю до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, оскільки в суді неможливо утворити новий склад суду. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.05.2019 року головуючим по справі був визначений суддя Хіневич В. І. Представник позивача в судовому засіданні не з`явився, в матеріалах справи мається клопотання представника позивача. Відповідно до якого, останній просить розгляду справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи клопотання позивача та те, що відповідач, яка була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, суд вирішив на підставі ст. 247 ЦПК України, провести розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому банком змінена назва на АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № PLKPAN16775410, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 14 426,71 доларів США, строком до 02 липня 2015 року, зі сплатою відсотків у розмірі 15 % за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених даним кредитним договором . На забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] надала в заставу рухоме майно, яке належить їй на праві власності, а саме: автомобіль LIFAN-520, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до п. 4.1 Кредитно-заставного договору № PLRPAN16775410 (надалі - Договір), з користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення Кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у статті 17.1.6. Договору, тобто 15 відсотків. Згідно з п. 4.3 Договору, позичальник сплачує банку винагороду в розмірах й у строки, що зазначені в статті 17.1.8. договору. Відповідно до п. 17.1.8 Договору, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 396,65 грн., що сплачується в момент видачі кредиту,винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до п. 14.2 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.22. та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Згідно з п. 14.3 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, щодо повернення основної суми кредиту, передбаченої статтею 6.2.4. договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого прострочого платежу додатково до вище вказаної пені не нараховуються. Відповідно до п. 14.9. Договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за Договором понад 30 календарних днів, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку штраф у розмірі 250 гривень плюс 5% від суми невиконання зобов`язання. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.2 ст.1054, ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.2 ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] кредитних зобов`язань, станом на 12 жовтня 2015 року, утворилась заборгованість у розмірі 28 750,67 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 10 046,55 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2 284,14 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 547,45 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 14 492,37 доларів США, а також штрафу (фіксована частина) - 11,63 доларів США та штрафу (відсоткова складова) - 1 368,53 доларів США. Отже, на підставі досліджених доказів є доведеним факт наявності заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, відповідач у своє відзиві просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Судом встановлено, що відповідно до 14.10 Договору, встановлено, що нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється гривнях. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п. 14.11 Сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Однак, з даними пунктами договору суд погодитися не може, оскільки відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року зазначено, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стороною позивача не доведено на підставі належних та допустимих доказів, що на момент укладання кредитного договору з відповідачем діяли саме ці умови про збільшення строку позовної давності, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи кредитний договір. Також, договір не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, а тому суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати загальний та спеціальний строк позовної давності визначені статтями 257, 258 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, відповідно до яких: Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 7 числа кожного місяця впродовж строку кредитування до 02.07.2015 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 05.11.2015 року, а останній платіж відповідачем було здійснено 07.08.2012 року, а тому до стягнення підлягає сума заборгованості за платежами з погашення основної суми кредиту за період з 08.08.2012 року по 02.07.2015 року, що складає: 10046,55 доларів США залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом. Що стосується стягнення процентів, то суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, відповідно до яких: Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату (до 7-го числа) процентів за кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 02 липня 2015 року включно. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом, з урахуванням строку позовної давності та дати звернення до суду, за період з 05.11.2012 року по 02.07.2015 року в сумі 1498,35 доларів США. Також, що стосується сплати комісії в сумі 547,45 доларів США, то відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] слід відмовити. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборониподвійноїцивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Однак, у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру, що відповідає правовій позиція Верховного суду викладеної в постанові від 19.09.2018 року в справі № 664/2784/15-ц. Отже, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що нарахування банком пені в сумі 14492, 37 доларів США та штрафів в сумі 1380,16 доларів США відбулося за несвоєчасне виконання зобов`язань, а саме несвоєчасну сплату кредитних коштів відповідачем, тобто банком застосовано штраф та пеню, що є одним видом цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому з урахуванням розумності та справедливості застосування стягнення, з відповідача слід стягнути тільки штрафи в сумі 11.63 доларів США (фіксована частина); 1368,53 - доларів США (процентна частина), а в задоволенні стягнення пені відмовити. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року. Судом встановлено, що кредитно-заставний договір № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 року було укладено в іноземній валюті, а саме в доларах США, а тому заборгованість підлягає стягненню з відповідача в валюті зобов`язання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10046,55 доларів США - заборгованість за кредитом, 1498,35 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - відповідно до умов договору: 11,63 доларів США (фіксована частина), 1368,53 доларів США (процентна частина). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2902,16 грн.

Outcome: partial