Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач 01.04.2016 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та просила: - припинити права власності на 1/3 від 127/600 часток [PERSON] житлового будинку №2, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Сонячна, шляхом отримання від позивача реальної вартості її частки в будинку; - припинити право власності [PERSON] на 1/3 від 127/600 часток житлового будинку №2, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Сонячна, шляхом отримання від позивача реальної вартості його частки в будинку; - припинити право власності [PERSON] на 1/3 від 127/600 часток житлового будинку №2, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Сонячна, шляхом отримання від позивача реальної вартості його частки в будинку; - визнати [PERSON] власником 127/600 часток житлового будинку №2, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Сонячна, шляхом отримання від позивача реальної вартості його частки в будинку. В обґрунтування позову відзначено, що батько позивачки помер в 2013 році та після його смерті залишилася спадщина, а саме 127/600 часток житлового будинку №2 по вул. Сонячна у м. Одесі. Крім позивачки, власниками частки батька є відповідачі. Відповідачі ніяк не доглядають за будинком та добровільно відчужувати свої частки не бажають. Справа надійшла до провадження судді Чернявської Л.М. та ухвалою суду від 13.04.2016 року була повернута позивачу, у звязку з не усуненням недоліків позову. Не погоджуючись з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2016 року позивач подала апеляційну скаргу в результаті розгляду якої ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін. Позивача подала касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій за результатами розгляду якої ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2017 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2016 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року були скасовані, а справа передана до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Справа повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та була передана судді Нікітіній С.Й, ухвалою якої від 16.05.2017 року провадження у справі відкрите. На підставі розпорядження керівника апарату суду №810/17 від 04.10.2017 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результат якого справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою якої від 05.10.2017 року справа прийнята до провадження. До суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с.200), згідно якого просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірний дім є єдиним житлом відповідача та вона має намір там мешкати, а значить припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Як співвласника. Також відзначає, що оцінка відзначна у звіті є значно заниженою. По справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №3849/18 від 17.05.2018 року, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 22.05.2018 року справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.07.2018 року. В результаті проведеного підготовчого засідання 13.07.2018 року розгляд справи було відкладено до 09.10.2018 року. У підготовчому засіданні 09.10.2018 року сторонам був наданий строк до 20.11.2018 року для врегулювання спору мирним шляхом. У підготовчому засіданні до участі у справі в якості третьої особи [PERSON]. Третій особі було надано час, розгляд справи відкладено до 30.11.2018 року. До суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] (а.с.240), згідно яких просила відмовити у позові [PERSON] Вказала, що вона стала власником 127/2400 частин будинку в результаті укладеного договору дарування від 15.06.2017 року з [PERSON] та ще 124/2400 в результаті укладеного договору дарування 13.09.2017 року з [PERSON] Таким чином, [PERSON] та [PERSON] не є власниками будинку та є неналежними відповідачами, вимог до [PERSON] позивач не заявляла. Крім того, третя особа вказує на те, що її частка будинку є більшою ніж позивача. У підготовчому засіданні 30.11.2018 року було задоволено клопотання представника позивача та продовжено строки підготовчого провадження, справа призначена до розгляду на 23.01.2019 року. 21.12.2018 року [PERSON] подала до суду свідоцтво про зміну імені, згідно якого [PERSON] стала [PERSON] Фотинією Віталієвною (т.2 а.с.4). У підготовчому провадженні протокольною ухвалою від 23.01.2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 11.02.2019 року. У судове засідання учасники справи не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від представника [PERSON] та [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що станом на 13.07.2018 року власниками житлового будинку №2 по вул. Сонячній у м. Одесі є [PERSON] (127/2400 часток, 127/2400 часток), [PERSON] ([PERSON]) Віталіївна (127/4800 часток), [PERSON] (381/4800 часток), що вбачається з інформаційної довідки №130751598 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (т.1, а.с.219-225). За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. При встановленні обставин справи суд вбачає, що частки відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] не є незначною, адже в сукупності дорівнюють частці позивача. Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15 травня 2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №5 від 07.02.2014 року, сскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 Цивільного Кодексу України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Таким чином, умови передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України не доведені, адже частка відповідача та третьої особи не є незначною, неможливість спільного користування майном не наведена та не підтверджується матеріалами справи. Докази утримання будинку будь-ким з учасників справи взагалі не були надані суду. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Однак, при зверненні з позовом до суду, так і протягом усього розгляду справи позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки будинку, що належить відповідачу та третій особі, навіть у розмірі вказаному у звіті, що був наданий позивачем. Суд критично відноситься до зазначення [PERSON] та [PERSON] щодо заниженої ціни будинку вказаної у звіті, адже сторонами іншого звіту оцінки вартості майна представлено не було, клопотання про призначення експертизи не заявлялися. Незважаючи на те, що частка будинку [PERSON] є єдиним нерухомим майном відповідача, суд не приймає до уваги твердження [PERSON] та [PERSON] щодо істотної шкоди, що буде завдана їм у разі припинення права власності, адже з матеріалів справи не вбачається фактичне мешкання будь-кого зі сторін у будинку. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За таких обставин, враховуючи відсутність підстав передбачених ч.1 ст. 365 ЦК України та зважаючи на те, що позивачем не було внесено кошти на депозитний рахунок суду, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed