Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24.02.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та [PERSON] (тепер Публічне акціонерне товариство) було укладено кредитний договір № 6822. Згідно договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4990,50 гривень на строк до 24.01.2011 року зі сплатою 19,2 % річних на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобовязався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору. Відповідач [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. У звязку з чим [PERSON] станом на 31.07.2015 року має заборгованість 6879,64 гривень, яка складається: 1661,74 гривень неповернута сума кредиту; 112,74 гривень - заборгованість за відсотками; 5105,16 гривень пеня. У звязку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 5105,16 гривень та судові витрати в розмірі 1218,00 гривні. У судове засідання представник позивача не зявився, згідно заяви просив справу розглянути у його відсутність, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судовому засіданні суду пояснила, що дійсно нею було отримано кредит, який вона частково погасила, але у подальшому у зв»язку зі станом здоров»я не могла гасити кредит, тому що тяжко захворіла та за висновком МСЕК її визначено третю групу інвалідності за загальним захїворюванням. Останній раз проводила оплату у рахунок погашення заборгованості за кредитом у липні місяці 2010 року. Суду подала письмову заяву про застосування строку позовної давності щодо спірних правовідносин по кредитного договору. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника, за наявними у матеріалах справи доказами. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 24.02.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та [PERSON] - тепер Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» було укладено кредитний договір № 6822. Згідно договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4990,50 гривень на строк до 24.01.2011 року зі сплатою 19,2 % річних на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобовязався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору. Банк свої зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, останній платіж по вказаному кредитному зобов'язанню здійснила в липні 2010 р.(а.с.5), у звязку з чим станом на 31.07.2015 року утворилась заборгованість в сумі 6879,64 гривень, яка складається: 1661,74 гривень - неповернута сума кредиту; 112,74 гривень - заборгованість за відсотками; 5105,16 гривень пеня. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам встановлений термін позовної давності по вимогам про стягнення неустойки-пені, штрафів за даним Договором прирівнюється до строку позовної давності встановленої законом для основної вимоги за Договором (п.5.3 Кредитного договору (,а.с.3). Частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Кредитний договір укладений між сторонами на строк з 24.02.2009 по 24.01.2011 року ( останній сума погашення кредиту сплачена відповідачкою у липні 2010 року) та з останньої дати щомісячної оплати, суд вважає починається перебіг строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з даним позовом 18.11.2015 року, тоді як 3-річний строк позовної давності сплинув у липні 2013 року, договір припинив свою дію у зв»язку з його закінченням 24.01.2011 року і позивач не заявляв клопотання про поновлення чи продовження строків. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-738цс15, який згідно зіст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України. Відповідачка [PERSON] до постановлення рішення суду подала до суду письмову заяву про застосування до спірних правовідносин по даній справі строку позовної давності. Частина 4 ст. 267 ЦК України регламентує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу п.31 своєї постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз»яснив, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у справах щодо споживчого кредитування, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що позивачем пропущений строк позовної давності у даному спорі, на підставі чого суд вирішив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки у задоволені позовних вимог належить відмовити, то не підлягають відшкодуванню позивачі судові витрати. Відповідно постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст..ст.257-260 ЦК України .

Outcome: dismissed