Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 13 квітня 2007 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № Е/V07899, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 12 000 доларів США на термін до 12 квітня 2010 року та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Вказує на те, що відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 06 квітня 2016 року розмір заборгованості за кредитним договором складає 45 068,83 доларів США, що еквівалентно 1 174 944,33 гривень, яка складається із наступного: 6 424 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 918,7681,060 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом та 21 808 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором та 9,59 доларів США штраф (фіксована частина), 2 145,68 доларів США (процентна складова). Крім того, посилається на те, що для забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором між ним та відповідачем [PERSON] 13 квітня 2007 року було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором № Е/V07899 від 13 квітня 2007 року. А тому просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь вказану суму заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, проте від нього до суду надійшла заява, відповідно до якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, підтверджує обставини викладені в позовній заяві, просить суд позов задовольнити та розглянути справу у відсутності представника позивача. Вiдповiдачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомляли і не просили суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак, звернулася до суду із заявою, просила справу розглядати в її відсутність та зменшити розмір пені. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки грошове зобов'язання виконано боржником не було, то мало місце порушення вимог ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. Стаття 612 ЦК України вказує, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № Е/V07899, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 12 000 доларів США на термін до 12 квітня 2010 року та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № Е/V07899 від 13 квітня 2007 року станом на 06 квітня 2016 року розмір заборгованості складає 45 068,83 доларів США, що еквівалентно 1 174 944,33 гривень, яка складається із наступного: 6 424 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 681,060 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом та 21 808 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, 9,59 доларів США штраф (фіксована частина) та 2 145,68 доларів США (процентна складова). Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. За ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Згідно п.6.1 кредитного договору сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату нарахування. Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки. З врахуванням викладених обставин, суд вважає, що пеню необхідно стягнути відповідно до п. 6.1 кредитного договору в сумі 568 534,56 грн. При цьому слід визначити загальний розмір заборгованості 21 105,06 доларів США та 568 534,6 грн. Не підлягає задоволенню на думку суду позовна вимога про стягнення 9,59 доларів США штрафу (фіксована частина) та штрафу 2 145,68 доларів США (процентна складова), виходячи із наступного. Пунктом 6.6 вищевказаного договору встановлено, що при порушенні позичальником будь якого з грошових зобовязань, передбаченим даним договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Пунктом 6.1 даного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. У той самий час, згідно з п. 6.1 договору передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 120 днів. Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. А тому, виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити. Не підлягають і на думку суду вимоги позивача про стягнення заборгованості в солідарному порядку із поручителя [PERSON] Так, згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до абз. 2 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Встановлено, що договір поруки не містить строку дії поруки, тобто не визначено конкретну дату, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 10) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Така ж правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-78цс12, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Строк виконання основного зобов'язання встановлено кредитним договором 12 квітня 2010 року, тому днем настання строку виконання основного зобовязання є саме ця дата. Судом встановлено, що протягом шести місяців, а саме після 12 квітня 2010 року, позивач не предявив вимоги до поручителя [PERSON] про виконання зобовязання за кредитним договором, в матеріалах справи є повідомлення банку про предявлення вимоги до відповідачів від 01 грудня 2015 року, тобто надіслане поза встановленим законом шестимісячним строком. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що договір поруки є припиненим, тому в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідача [PERSON] слід відмовити, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по оплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 16 980,60 грн. На пiдставi викладеного, ст.ст. 509, 524-526, 530, 532, 533, 536, 546, 612, 1050, ЦК України,

Outcome: partial