Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач 11.03.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Дніпрогаз», ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем послуг з газопостачання, у квартирі є газова плита, а лічильник газу відсутній. Позивач своєчасно сплачувала послуги з газопостачання. 31.05.2016 року за адресою: [ADDRESS] встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу, а з 01.04.2017 року його було введено в експлуатацію. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявою щодо безоплатного встановлення в її квартирі лічильника спожитого природного газу відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», однак їй було відмовлено. З квітня 2017 року позивачу почали надходити рахунки, в яких нарахування за послуги з газопостачання значно збільшились в порівнянні з нормами споживання газу, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203. Позивач вважає, що такі дії відповідачів порушують її права як споживача послуг з газопостачання та вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач просила суд зобов`язати ПАТ «Дніпрогаз» відновити права [PERSON] на споживання природного газу по нормі споживання, визначеній Постановою КМУ від 23.03.2016р. № 203 в розмірі 5,4 куб.м. на одну особу в місяць, починаючи з квітня 2017р. до моменту встановлення індивідуального лічильника газу шляхом проведення перерахунку об`єму розподілу та споживання природного газу споживачу; зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» відновити права [PERSON] на оплату споживання природного газу по нормі споживання, визначеній Постановою КМУ від 23.03.2016р. № 203 в розмірі 5,4 куб.м. на одну особу в місяць шляхом здійснення перерахунку платежів, починаючи з квітня 2017р.; зобов`язати ПАТ «Дніпрогаз» за власний кошт оснастити лічильником газу квартиру [PERSON] ; зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» прийняти на облік, встановлений ПАТ «Дніпрогаз» лічильник газу та проводити нарахування за його показниками. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дніпрогаз» у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві на позов посилався на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року визнано протиправною та нечинною постанову КМУ № 203 від 23.03.2016 року. Тобто з урахуванням всіх змін, чинними наразі є норми споживання, які були затверджені змінами згідно постанови КМУ № 1632 від 29.10.2002 року. Відтак застосування норм постанов, які визнані нечинними та незаконними з моменту їх прийняття, суперечить основним принципам цивільного судочинства. Представник відповідача ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. У відзиві на позов просив розглядати справу за його відсутності, відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що у ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» відсутні підстави та повноваження для здійснення перерахунку вартості спожитого природного газу за показами загальнобудинкового лічильника газу, обсяги якого визначено Оператором ГРМ. Постанову КМУ № 203 від 23.03.2016 року визнано протиправною та нечинною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10) та за даною адресою є споживачем природного газу. 31.05.2016 року за адресою: [ADDRESS] встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу (а.с. 11). Позивач неодноразово зверталась до ПАТ «Дніпрогаз» з заявою щодо безоплатного встановлення в її квартирі лічильника спожитого природного газу відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», однак їй було відмовлено (а.с. 11-15). З квітня 2017 року позивачу почали надходити рахунки, в яких нарахування за послуги з газопостачання значно збільшились в порівнянні з нормами споживання газу, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203. Позивач вважає, що такі дії відповідачів порушують її права як споживача послуг з газопостачання. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року та постановою Верховного Суду від 27.11.2018 року, визнано протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Визнано протиправним та нечинним пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 204. Тобто, після скасування вказаних постанов, чинною залишилась Постанова КМУ «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» №619 від 08 червня 1996 року в редакції від 29 жовтня 2002 року. Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідачів провести перерахунок та відновити право на оплату споживання природного газу за скасованою на момент ухвалення рішення Постановою КМУ від 23 березня 2016 року №203, задоволенню не підлягають. Згідно з п. 1 гл. 5 р. ІХ Кодексу ГРС, за ініціативи баласноутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Споживач не може відмовитись від встановлення комерційного вузла обліку природного газу з ініціативи та за кошти Оператора ГРМ. Відповідно до п. 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року (Положення № 620), власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу , збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. Зі змісту положення ч. 1 ст. 2, ст. 3, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» випливає, що поняття лічильник охоплює як індивідуальний , так і загально будинковий вузол обліку газу. На підставі ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Крім того, аналогічний обов`язок встановлення лічильників газу перед населенням мають бюджети всіх рівнів, при цьому цей обов`язок трактується як виконання робіт і не включає фінансування таких робіт за кошти суб`єкта господарювання. Кодекс газорозподільних систем не вимагає отримання згоди окремого побутового споживача на встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу на багатоквартирний житловий будинок, а балансоутримувач не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загально будинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Тобто, 01 січня 2021 року, є терміном протягом якого у відповідності до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу особам, які використовують газ тільки для приготування їжі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто законодавчо визначений термін на забезпечення позивача лічильником газу ще не настав, а відтак і позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними, оскільки право позивача в цій частині не є порушеним. Судом встановлено, що встановлення в травні 2016 року загальнобудинкового лічильника газу в будинку за адресою: [ADDRESS] передбачено Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки, а постановою НКРЕКП від 31.03.2016 року №545 (зі змінами) було затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділам. Так в І розділі Плану розвитку на 2016-2025 роки, передбачено з урахуванням технічних та економічних чинників та встановлено загальнобудинковий лічильник за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що дії ПАТ «Дніпрогаз» щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку за адресою: [ADDRESS] є правомірними та відсутні правові підстави для зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» встановити за власний рахунок індивідуальний лічильник газу до квартири позивача та відповідно зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» прийняти на облік лічильник газу, у зв`язку з чим заявлені з цих підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають. При розподілі судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, позивач, як споживач, звільнений від сплати судового збору, сторонами не понесені судові витрати, тому судові витрати не підлягають стягненню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed