Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач 05.03.2019 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Позовна заява обґрунтована тим, що батько малолітньої дитини надає згоду на визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, яка пов`язана з тим, що донька часто літає на відпочинок за кордон, а відповідач не завжди має змогу кожного разу надавати нотаріально завірений дозвіл для подорожі дитини. Ухвалою суду від 11.03.2019 року позов [PERSON] залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позовної заяви. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 22.03.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 07.05.2019 року. 07.04.2019 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Відповідач з поясненнями чи запереченнями щодо позовних вимог до суду не звертався, відзиву не надав, у судове засідання не з`явився, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] у матері [PERSON] та батька [PERSON] народилася донька - [PERSON] , про що Другий Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 11.08.2010 року склав актовий запис №780 та Приморський районний у міста Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19.10.2018 року видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб №10/02 видана ОСББ «Наш будинок-3» вбачається, що позивач з дитиною проживають за адресом: [ADDRESS] . Сусіди позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] письмовими заявами від 09.02.2019 року підтвердили, що [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] . З характеристики [PERSON] , виданої управлінням обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради вбачається, що позивач зарекомендувала себе грамотним керівником, проявляє високу працездатність, спокійно та адекватно поводиться в будь-яких ситуаціях. З характеристики [PERSON] з місця проживання вбачається, що вона проявляє себе як комунікабельна, ввічлива людина. Вказано, що не п`є, не курить та не свариться та є гарною мамою. З заяви [PERSON] засвідченої начальником ДУ «ОСІ» майором внутрішньої служби Шевченко В.М. вбачається, що батько дитини просить встановити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] Згідно висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації №01-11/470/1вих від 03.04.2019 року вважати доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З матеріалів справи вбачається, що дитина сторін Мєлєк проживає з матір`ю з народження, має тісні соціальні зв`язки за місцем теперішнього проживання та батько лише підтримує подальше проживання дитини з [PERSON] Тож, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved