Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначено, що 31.07.2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір б.н., відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом у розмірі 30%на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 23640,06 грн., що складається з наступного: 289 грн. заборгованість за кредитом; 17949,15 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1101,91 грн. - штраф (процентна складова), а також судові витрати по справі у розмірі 1762,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надав до суду належним чином оформлене клопотання, в якому просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що дійсно приблизно у 2015 році оформив у банку кредитну картку та зняв з неї 300 гривень. У побутових клопотах забув про існування кредиту, від банка повідомлень щодо заборгованості не отримував. Сума заборгованості, яка виникла на теперішній час (23640,06 грн.) є непомірною для нього і його сімї. З моменту зняття коштів і до моменту розгляду даної справи жодного разу не вносив платежів на погашення заборгованості, оскільки зовсім забув за її існування. У звязку з наведеним, просив суд застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір б.н., відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом позичальник підтвердив, що вказана заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг ( а.с.5) Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, в обов'язки відповідача входить погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.( а.с.7-30). Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн.+5% від суми заборгованості. Відповідач порушив умови договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати інших платежів передбачених його умовами, внаслідок чого, станом на 31.12.2017 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 23640,06 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості(а.с.4). У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, позовна давність це строк, протягом якого особа може у судовому порядку захистити своє порушене, оспорене чи невизнане цивільне право або інтерес. Значення позовної давності полягає у наданні потерпілому строго визначеного, проте цілком достатнього строку для захисту його права. Після збігу строку позовної давності потерпілий позбавляється можливості примусового (судового) захисту свого права, якщо не доведе поважність пропуску зазначеного строку. Обмеження у часі для надання права на судовий захист спрямоване на збалансування рівноваги щодо можливості учасників правовідносин реалізувати свої права, яким кореспондують обовязки інших учасників правовідносин. Недотримання цього правила призведе до надмірного набуття одними особами прав (постійне зростання суми дебіторської заборгованості) та надмірного обтяження інших осіб обовязками (постійне зростання суми кредиторської заборгованості). Таким чином, встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу потерпілого звернутися до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому. За правилами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частина пята ст. 261 ЦК України встановлює, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно тарифів надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи та є невідємною частиною кредитного договору сторін, погашення кредиту здійснюється щомісячними грошовими обовязковими платежами. На підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правовий висновок ВСУ у справі за N 6-2462цс16). Отже, у банку настає право вимоги від позичальника про виконання основного зобовязання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів. З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) вбачається, що моментом виникнення простроченої дебіторської заборгованості є 30.09.2014 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності до кредитних вимог позивача почався 01.10.2014 року. Відповідачем за весь час дії договору не здійснювалось платежів на погашення кредиту, а тому строк позовної давності сплив 02.10.2017 року. Втім, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 22.02.2018 року, тобто через декілька місяців після спливу строку позовної давності, без заяви про поновлення пропущеного строку. Таким чином, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, не ініційовано питання щодо його поновлення, то клопотання позивача про застосування наслідків такого пропуску до позовних вимог банку підлягає задоволенню. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відтак, оскільки строк позовної давності до основної вимоги позивача сплив, суд застосовує ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмовляє у задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed