Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» у лютому 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про звернення стягнення та просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року у розмірі 62332,42 доларів США звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстрована та або проживають у цій квартирі. У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» подав уточнену позову заяву. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 38000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 13.09.2021 року. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати боржник повинен сплачувати заборгованість за кредитом, відсотками та комісією, а також інші витрати, передбачені кредитним договором. Відповідач порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в звязку з чим станом на 25.08.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 96608,99 доларів США, що складається з: 34398,68 доларів США заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4229,40 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 32795,26 доларів США пеня. Просив суд, стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 96608,99 доларів США, що за курсом 22,09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2015 року складає 2134092,59 грн., за кредитним договором № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року, судові витрати по справі. У серпні 2015 року [PERSON] подав зустрічний позов про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, який уточнив у листопаді 2015 року. У зустрічному позову [PERSON] посилається на те, що 12.09.2006 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №DNP0GK00000060. В забезпечення виконання зобовязань за даним договором між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, загальною площею 63,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] вважає, що банк умисно не надав повну інформацію по відсотках, винагороді та комісії. Кошти за кредитним договором були надані в споживчих цілях для придбання нерухомості. У кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, визначених Законом України «Про захист прав споживачів». Банк включив до кредитного договору положення, які є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Оскільки недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, [PERSON] просить визнати і кредитний договір і договір іпотеки, як похідний, недійсними. Представник позивача у судове засідання зявився. Уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Суду пояснив, що відповідно до укладеного між стотонами кредитного договору №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 38000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.09.2021 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Як на час укладання кредитного договору, так і протягом його дії [PERSON] був згоден з умовами договору. Він був вільний як у виборі фінансової установи, так і у виборі форми кредитування. [PERSON] своїм підписом у анкеті заяві від 18.08.2006 року підтвердив, що був ознайомлений з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі, та наданні йому повної інформації про умови кредитування. Крім того, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача у судове засідання зявилася. Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнала у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» банком не здійснено розрахунок реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, не була визначена сукупна вартість кредиту. Позивачем було неправильно здійснено розрахунок заборгованості, а саме нарахування процентів та пені за користування кредитом та застосовано збільшений розмір процентної ставки. Вважає, що п. 1.1 кредитного договору є нікчемним в силу закону, а тому вимога в частині стягнення з відповідача комісії задоволенню не підлягає. Оскільки відповідач вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У лютому 2015 року позивач подав заяву про забезпечення доказів (т. 1, а.с. 85). Ухвалою суду від 24.02.2015 року заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про забезпечення доказів задоволено. Витребувано у ЖЕУ № 50 довідку про склад сім'ї та реєстрацію осіб у квартирі, розташовані за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 87). У травні 2015 року відповідач [PERSON] подав клопотання про витребування доказів (т. 1, а.с. 95-97). Протокольною ухвалою від 19.06.2015 року клопотання відповідача було частково задоволено. [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1, а.с. 156), в які посилається на те, що позовна заява була подана банком з пропуском строку позовної давності, встановленого для основного зобовязання у три роки, для зобовязання по сплаті штрафних санкцій один рік. Представник відповідача у листопаді 2015 року заявив клопотання про проведення судової економічної експертизи. Ухвалою суду від 20.11.2015 року по справі була призначена судова економічна експертиза та провадження у справі зупинено (т. 1, а.с. 198-201). Ухвалою від 16.02.2016 року провадження у справі було поновлено у звязку із надходженням повідомлення про неможливість проведення експертизи (т. 1, а.с. 229). Представник відповідача у квітні 2016 року заявив клопотання про проведення судової економічної експертизи. Ухвалою суду від 05.04.2016 року по справі була призначена судова економічна експертиза та провадження у справі зупинено (т. 1, а.с. 245-247). Ухвалою від 29.06.2016 року провадження у справі було поновлено у звязку із надходженням повідомлення про неможливість проведення експертизи (т. 2, а.с. 18). Представник відповідача у листопаді 2016 року заявив клопотання про проведення судової економічної експертизи. Ухвалою суду від 11.11.2016 року по справі була призначена судова економічна експертиза та провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 52-53). Ухвалою від 04.04.2017 року провадження у справі було поновлено у звязку із надходженням повідомлення про неможливість проведення експертизи (т. 2, а.с. 63). Представник відповідача у квітні 2017 року заявив клопотання про проведення судової економічної експертизи. Ухвалою суду від 24.04.2017 року по справі була призначена судова економічна експертиза та провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 71-72). Ухвалою від 18.08.2017 року провадження у справі було поновлено у звязку із надходженням висновку № 100е/17 судової економічної експертизи (т. 2, а.с. 104). Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 12 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNP0GK00000060 (т. 1, а.с. 12-13), відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 38000 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 13.09.2021 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року (т. 1, а.с. 14-16), де предметом іпотеки є квартира, загальною площею 63,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони кредитного договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року визначили у договорі всі істотні умови, а саме суму кредиту, плату за користування кредитними коштами, строк та порядок повернення коштів, відповідальність сторін у випадку порушень зобовязань за договором. 18.08.2006 року [PERSON] підписав анкету-заяву (т. 1, а.с. 138), відповідно до якої він ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі, про що свідчить його особистий підпис. Він підтвердив також факт надання йому повної інформації про умови кредитування, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, відомості про те, від кого позичальник може отримати докладнішу інформацію, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що при укладанні кредитного договору [PERSON] були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. Щодо твердження відповідача про включення банком до кредитного договору положень, які є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах, а саме збільшення відсотків за користування кредитними коштами, суд приходить до висновку, що воно є безпідставним. Так, згідно п. 3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,57% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Як вбачається із розрахунку заборгованості, позичальник 12.10.2007 року вперше прострочив сплату платежів за договором та йому було нараховані прострочені відсотки у розмірі 2,57% на місяць, відповідно 30,84% на рік (2,57%х12=30,84%). Щодо твердження відповідача про відсутність графіку погашення заборгованості, судом встановлено що згідно умов кредитного договору позичальник мав сплачувати заборгованість за кредитом у термін з 10 по 17 числа кожного місяця у розмірі 539,95 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Отриманні відповідачем кредитних коштів у розмірі 38000 доларів США за кредитним договором № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року підтверджується меморіальним ордером (т. 1, а.с. 123), поясненнями представника відповідача та не заперечується відповідачем. Згідно п. 1.1. даного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця з 10 по 17 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 539,95 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Згідно п. 4.1 даного договору при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, позичальник зобовязується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач неналежно виконував умови договору. Згідно з розрахунком банку станом на 25.08.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 96608,99 доларів США, що складається з: 34398,68 доларів США заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4229,40 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 32795,26 доларів США пеня. Згідно висновку судової економічної експертизи № 100е/17 від 17.06.2017 року (т. 2, а.с. 83-102) нарахування пені 0,15% від суми простроченого платежу при порушення позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п. п. 2.2.2 та 2.2.3 ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року відповідає вимогам умов договору, але розмір заборгованості за кредитом, розмір відсотків за користування кредитом, розмір пені та комісії документально не підтверджується. Судом встановлено, що [PERSON] порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення заборгованості та процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилася заборгованість. Суд не може прийняти альтернативний розрахунок заборгованості, зроблений відповідачем, оскільки відповідачем в альтернативному розрахунку заборгованості не враховано, що після порушення договірних зобовязань за кредитним договором, банком нараховувалися штрафні санкції, які також своєчасно не були погашені відповідачем. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 34398,68 доларів США та заборгованості за процентами за користуванням кредиту у розмірі 25185,65 доларів США обґрунтовані та підлягають задоволенню. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України). Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Дана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування спеціального строку позовної давності щодо стягнення пені. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки право на стягнення пені у банка виникло з наступного дня після 12 жовтня 2007 року, а до суду він звернувся лише 04 лютого 2014 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову а саме у розмірі 4526,56 доларів США, що становить 99991,71 грн. Щодо стягнення з відповідача суми комісії, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу банку на строк з 12.09.2006 року по 13.09.2021 року включно, у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 38000 доларів США на купівлю нерухомості та 5605,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту. Умовами кредитного договору не визначено розмір комісії, який підлягає сплаті. Крім того, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Зазначене підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 14.03.2018 року у справі № 562/592/16-ц, провадження №61-1996св18, згідно якої встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит, є незаконним. Умови кредитного договору, якими встановлено обовязок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав і обовязків. Відповідно до ч. 8 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Суд не може прийняти посилання позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що винагорода це є сума зобовязань по оплаті встановлених банком комісій, оскільки це не передбачено умовами кредитного договору. Тому посилання банку у позовній заяві на наявність заборгованості з комісії у розмірі 4229,40 доларів США є безпідставною. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становитиме 64110,89 доларів США, що за курсом 22,09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2015 року складає 1416209,56 грн., що складається з: 34398,68 доларів США заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4525,56 доларів США пеня. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial