Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач 08 серпня 2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 04 лютого 2000 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від якого мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин з жовтня 2016 року, а також, наголошуючи на тому, що причиною розпаду родини є різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та довіри, що суперечить інтересам сторін, у зв'язку із чим, позивач була вимушена звернутись до суду із даним позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце поживання дитини разом із нею. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.16). Відповідач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Проти вимог позову не заперечує (а.с.15). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що згідно актового запису №32 складеного 04 лютого 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м.Дніпропетровська, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Позивач та відповідач втратили один до одного почуття взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги. Сторони проживають окремо з жовтня 2016 року, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я сторін існує формально і розпалася остаточно, примирення сторін є не можливим, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, суд виходить із наступного. За змістом положень ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Й лише у відповідності до ч.1 ст.161 СК України у разі нявності спору між матір'ю та батьком дитини, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Оцінивши з позиції належності та допустимості надані позивачкою докази, суд приходить до висновку, що позивачка жодним доказом не довела ні обставин, що свідчили б про наявність між нею та відповідачем спору з приводу місця проживання дитини ні підстав для задоволення вимог в цій частині. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачкою фактично не доплачено судові витрати за кожну із вимог не майнового характеру, тому сума судового збору у розмірі 704,80 грн. належить до стягнення із позивача на користь держави, а із відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial