Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Повторним заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» загальну заборгованість за кредитним договором від 14.03.2012р. станом на 31.10.2014р. в сумі 14067,41 грн. та судові витрати. Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати повторне заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, застосувавши строк позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій та заборгованості по комісії за користування кредитом. Вважає, що рішення суду в цій частині є незаконним і необґрунтованим, оскільки увалено в порушенная норм матеріального та процесуального права, а саме: суд належним чином не повідомив його (відповідача) про час та місце слухання справи, позовну заяву він не отримував, у зв'язку з чим був позбавлений права на захист своїх прав і інтересів при розгляді справи та не міг подати заяву про застосування строку позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Цивільним Кодексом України та Законом України «Про банки й банківську діяльність». З матеріалів справи вбачається, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» 14.03.12р. надав відповідачу кредит в сумі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-9). Позичальнику було видано картку, яка дійсна до серпня 2015р. (а.с. ) Згідно довідки-розрахунку загальна сума заборгованості станом на 31.10.2014 року складає 14067,41 грн., та складається з: 6135,32грн. - заборгованості за кредитом, 5686,02грн. - заборгованості по відсоткам, 1100грн. - заборгованості з комісії за користуванням кредитом, 500грн. - штраф, 646,07грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-6). Задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано керувався вимогами ст.1054 ЦК України, яка передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, відповідач не виконував в повному обсязі свої зобов'язання за договором в результаті чого утворилась заборгованість в зазначеному вище розмірі і яку відповідач в добровільному порядку не сплачує. Також в суді встановлено, та вбачається з пояснень представника відповідача, що останній не заперечує проти наявності боргу перед позивачем станом на 31.10.14р. за тілом кредиту в розмірі 6135,32грн. та заборгованості по процентам в розмірі 5686,02грн. Але вважає що заборгованість з комісії за користуванням кредитом в розмірі 1100грн. він сплачувати не повинен, оскільки це не передбачено договором. Крім того в засіданні апеляційного суду заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 500грн. штрафу, та 646,07грн. штрафу (процентна складова). Розглядаючи доводи апеляційної скарги та заяву про застосування строку позовної давності апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В порушення даних вимог закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми 1100грн. комісії за користуванням кредитом, оскільки ні в заяві позичальника (а.с.7), ні в Умовах та правилах надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.10р. №СП-2010-256 (а.с.10-23) не міститься вимог про нарахування комісії саме за користування кредитом та умов її нарахування. Суд першої інстанції ухвалюючи повторне заочне рішення не звернув уваги на вказані обставини та помилково задовольнив позов в цій частині. Тому рішення суду про задоволення позову в частині стягнення суми заборгованості по комісії в розмірі 1100грн. слід скасувати і позові відмовити. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій, то в задоволенні даної заяви слід відмовити. Так, відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідачем не оспорюється нарахована позивачем сума штрафу (на фіксована ні процентна складова). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі зробленою до ухвалення судом рішення. Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції 04.03.15р. ухвалив заочне рішення, яким задовольнив вимоги позивача в повному обсязі. В квітні 2015 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення в який послався на порушення судом вимог ст.224 ЦПК України, згідно якої суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки відповідача належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи. Також в заяві послався на відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують відправлення йому копій ухвали про відкриття провадження по справі, позову та додатків, а також про належне його повідомлення про час та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 17.04.15р. заочне рішення суду було скасовано. 03.07.15р. по справі ухвалено повторне заочне рішення яким також вимоги Банку задоволено в повному обсязі. Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем додержано вимог процесуального закону щодо подання заяви про застосування строків позовної давності і подання такої заяви до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, хоча ознайомившись з матеріалами цивільної справи до подання заяви про скасування заочного рішення він мав можливість скористатись даним правом. Таким чином, апеляційна скарга в частині застосування вимог ч.3 ст.267 ЦПК України задоволенню не підлягають. Відповідно п.13 постанови резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання. Ухвалюючи заочне рішення, суд в резолютивній частині зазначив загальний розмір вимог Банку, які підлягають стягненню, але не зазначив його складові, що підлягають стягненню та час, на який утворилась заборгованість яка стягується. Враховуючи вище наведене, рішення суду підлягає зміні, а саме стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості 12967,41грн. що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 6135,32грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 5686,02грн, штрафу в розмірі 500грн. (фіксована частина) та 646,07грн. (відсоткова складова). В частині позову про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1100грн. відмовити.

Outcome: partial