Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач 01.08.2013 року звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів (зміненим в ході розгляду справи 05.03.2014 року, а.с 138-142), в якому просить: про визнання договору міни квартири [ADDRESS], укладеним 16.02.1993 року між [PERSON] та [PERSON], частково удаваним, тобто, таким, що приховує договір купівлі-продажу, визнання вказаного договору міни таким, що укладений в інтересах сім*ї [PERSON] та її [PERSON] В позові зазначила, що вона перебувала в шлюбі із [PERSON] з 16.11.1991 року. 16.02.1993 року під час шлюбу чоловік уклав вказаний договір зі своєю матір*ю; зі змісту договору він обміняв квартиру [ADDRESS], вартістю 4200 крб, на квартиру [ADDRESS] (надалі - квартира по вул..Ублоевича), вартістю 10889 крб. Різниця у вартості була сплачена за кошти її батька. Тому вважає, що насправді квартира по вул. Уборевича була куплена за рахунок квартири по бул. Р.Роллана та коштів в сумі 6424 крб; метою такого договору було набуття подружжям ( [PERSON] та нею) квартири по бул. Р.Роллана. Зазначила, що між сторонами оспорюваного правочину (договору міни) існувала домовленість про те, що після переведення суми 6424 крб в рахунок пайових внесків у ЖБК на ім*я [PERSON] буде оформлено правовстановлюючий документ на квартиру по вул.Уборевича, а саме: договір купівлі-продажу (оплатний), ціль якого набуття спільного майна подружжя. Умови усного договору вона та її чоловік виконали: 28.02.1992 року її батько [PERSON] зняв зі своєї ощадкнижки 6 тис крб., передав їх їй та її чоловіку [PERSON] саме на оплату квартири по вул.Уборевича. Відповідно до чинного на 1993 рік ЦК України ч.2 ст. 58 (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють цю угоду, яку дійсно сторони мали на увазі. Щодо вимоги про укладення договору і інтересах сім*ї - посилається на ч.4 ст.65 СК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Відповідачі, а також представники відповідача [PERSON], позов не визнали. [PERSON] заперечила факт оплати нею пайових внесків в ЖБК за рахунок коштів [PERSON], чи її батька; пояснила, що вказані кошти вона сплатила за рахунок кредиту, власних заощаджень та за рахунок позики їх у своїх близьких; наміру приховувати договір обміну квартир у неї не було. Відповідач [PERSON] надав аналогічні пояснення, визнавши, що він дійсно підписував квитанції про внесення пайових внесків на суму 6420 крб від імені його матері (квитанція на а.с.10, на яку посилається позивач - його колишня дружина). Заперечив факт отримання коштів на сплату пайових внесків від батька позивачки. Також зазначив, що квартира [ADDRESS] належала йому одноособово, оскільки набута ним була ще до реєстрації шлюбу із позивачкою. Його представники пояснили, що суд не може визнати вказаний договір обміну квартирами, договором купівлі-продажу квартир, оскільки чинним законодавством не було заборонено обмінювати одне майно на інше майно, в тому числі і на таке, що має іншу ціну (вартість). Крім того, вважають, що сплата пайових внесків [PERSON] 29.02.1992 року на користь ЖБК «Авіатор-15» немає жодного відношення до договору, який укладено значно пізніше - 16.02.1993 року. Також вказали, що позивач обрала спосіб судового захисту - визначення мети (цілі) договору, який не передбачено законом. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Суд також керується вимогами ст. 10, 11, 60 ЦПК України щодо змагальності, диспозитивності та обов*язку доказування сторонами своїх вимог чи заперечень в ході розгляду справи. Зі змісту оспорюваного позивачкою договору (а.с.114) видно, що сторони договору (відповідачі у справі) уклали договір міни, за яким обміняли належне їм майно. В договорі не вказано зовсім жодної інформації щодо позивачки [PERSON], в тому числі, що вона мала певне право на ту, чи іншу квартиру. Позивач не довела жодними доказами, що вона мала право на майно, яке було предметом саме оспорюваного нею договору міни: чи то квартиру, яка належала [PERSON], чи квартиру, належну [PERSON] Отже, [PERSON] не довела належними доказами, що її право при укладенні договору іншими особами щодо належного їм (іншим особам) майна порушено взагалі. Ст. 58 ЦК України (1963 р.) передбачала: якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони мали на увазі. Позивач не надала достовірних доказів про те, що сторони вказаного договору фактично мали на увазі при укладанні договору міни квартир договір купівлі-продажу вказаних квартир. Оспорювання нею суми коштів, 6420 крб, внесених у лютому 1992 року майже за 1 рік до укладання договору міни за квитанцією від імені [PERSON] до ЖБК, яку підписав [PERSON], на думку суду може бути предметом іншого спору, але аж ніяк не свідчить про наявність договору купівлі-продажу квартир між відповідачами [PERSON], який укладався у лютому 1993 року. Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києві від 18.07.2012 року (а.с.46) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] твердження позивачки [PERSON] про те, що договір міни спірної квартири (квартири по вул. Уборевича) було укладено з доплатою в 6 тис крб., які були надані її батьками є необґрунтованим. Суд приймає вказану обставину, що міститься у судовому рішенні, яке набрало чинності (в цій частині) як належний доказ заперечень відповідачів щодо оспорюваного договору (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Суд погоджується із запереченнями представників відповідача [PERSON] щодо вимоги позивачки про мету оспорюваного договору про те, що такий спосіб судового захисту не передбачений ст. 16 ЦПК України, або іншими законами. Крім того, ЦК України 1963 р. (ст.ст.41,42,43,44) не передбачав мету (ціль) цивільно-правового договору, а саме, угоди) оскільки власник майна (ст..86) міг розпоряджатись ним на свій розсуд, в тому числі і з будь-якою метою. Певні обмеження щодо угод стосувались лише спільної власності (глава 11 ЦК України, 1963р). Враховуючи, що [PERSON] заперечує факт, що договір міни квартири він уклав в інтересах сім*ї (на той час подружжя [PERSON] та [PERSON]), то суд вважає, що позивач всупереч ст. 60 ЦПК України також не довела свої вимоги і в цій частині належними доказами. Посилання позивачки на ст. 65 СК України є необґрунтованим, оскільки, СК України у 1993 році взагалі ще не існував. Позивачка не надала належних доказів взагалі, що гроші його батька (батьків) стосувались оспорюваного договору міни квартир. За таких підстав суд вважає, що при розгляді справи не встановлено обставин, які надавали б право суду задовольнити позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed