Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 лютого 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з [PERSON] договір, яким надало кредит в сумі 2250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну\~ картку зі сплатою 22,80 відсотків на рік за користування ним з кінцевою датою повернення боргу, що відповідає терміну закінчення строку дії кредитної картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» «Тарифами банку», «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою»\~ складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується її підписом у заяві. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість в сумі 81069 грн. 86 коп., з яких: 4699 грн.89 коп. заборгованість за кредитом, 71833 грн. 31 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 200 грн. заборгованість за пенею та комісією і штрафи відповідно до умов Угоди: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 3836 грн. 66 коп. штраф (процентна складова). ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з неї цих коштів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] отримала в ПАТ КБ «Приват Банк» кредит 23 лютого 2007 року в сумі 2250 грн., що пітверджується копією анкети заяви наявної в матеріалах справи. Вказав на те, що із виписки по рахунку вбачається, що [PERSON] активно користувалась кредитною карткою та картка перевипускалась, остання із терміном дії до останнього дня січня місяця 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом 27 березня 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності, тому клопотання відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставним. Просив суд врахувати надану до суду відповідь на відзвив та пояснення вказані у ній. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні в зв`язку з пропущенням терміну звернення із даним позовом до суду. Представник відповідача, адвокат Шумейко В.М. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду із позовною заявою. Вказала суду на те, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповівдач здійснила останній платіж 1 вересня 2014 року, після цього жодного разу кредит не сплачувала. Оскільки погашення заборгованості відповідач мала здійснювати щомісячно, то саме з настанням прострочення платежу за місяц у банку виникло право на зверення до суду із позовом про стягнення боргу. Термін позовної давності сплив 1 жовтня 2017 року, однак банк не зважаючи на це звернувся до суду із позовною заявою про стягнення боргу 5 квітня 2018 року. Відповідно на підставі вказаного та ст. 267 ЦК України заявила про застосування судом строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до наступного. Згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. На підтвердження того, що між банком і [PERSON] було укладено договір про надання кредиту, позивачем приєднано до матеріалів справи заяву (а.с.8) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування становлять договір про надання банківських послуг). Як вбачається з заяви укладеної між ПАТ КБ «Приват банк» та [PERSON] від 23 лютого 2007 року остання отримала кредит в розмірі 2250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 7 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно починаючи з 1 по 25 число кожного місяця. Термін кредитного договору відповідає терміну строку дії кредитної картки (а.с.8 зворот). Позивач посилаючись на те, що [PERSON] не виконала умов кредитного договору, внаслідок чого у неї станом на 1 вересня 2019 року виникла заборгованість у сумі 81069 грн. 86 коп., звернувся до суду із даним позовом і просив суд стягнути вказану суму з відповідача. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Остання зобов`язалась за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами починаючи з 1 по 25 день кожного місяця до закінчення дії картки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Представник відповідача, адвокат Шумейко В.І. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом вже після спливу позовної давності. Надала до суду письмову заяву та просила суд врахувати викладені у ній пояснення. Свою заяву обґрунтувала тим, що останній платіж було здійснено [PERSON] 1 вересня 2014 року, оскільки термін позовної давності починається з дати коли особа дізналась про порушене право, то саме з цього дня і слід рахувати початок перебігу строку позовної давності. Відповідно термін звернення позивача до суду із вимогою про стягнення з нею заборгованості за кредитом сплив 1 жовтня 2017 року, а до суду позивач звернувся лише 5 квітня 2018 року. Крім того, кінцевим терміном повернення боргу є термін дії картки. Однак позивач навмисно в позовній заявів не вказав такого строку для того щоб суд був позбавлений можливості порахувати строк позовної давності. Вважає, що оскільки за договором визначено погашення боргу саме щомісячними платежами погашення кредиту то строк позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього календарного дня указаного місяця. Так як відповідачем з 1 вересня 2014 року по 1 жовтня 2014 року жодного платежу не здійснювала, позивач про це достеменно знав, однак із даним позовом звернувся по збігу трирічного строку позовної давності 5 квітня 2018 року. Оскільки термін позовної давності сплив щодо основного зобов`язання то відповідно і вимоги про стягнення відсотків та штрафу не підлягають до задоволення. Вказала представник відповідача і на те, що вимоги банку\~ вважає недоведеними і не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки банк звернувся із позовом до суду після спливу терміну позовної даявності. Згідно до ч. 2,4 ст. 267 ЦК України у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що факт укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , умови та строки сплати і повернення коштів погоджено сторонами, дані обставини сторонами визнано, тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Як вбачається з позовної заяви (а.с.3) позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року в сумі 81069 грн. 86 коп., з яких: 4699 грн. 89 коп. заборгованість за кредитом, 43734 грн. 83 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 200 грн. заборгованість за пенею та комісією і штрафи відповідно до умов Угоди: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 3836 грн. 66 коп. штраф (процентна складова). З наданої позивачем копії заяви (а.с.8) та довідки про умови кредитування і використання кредитної карти (а.с.9-14) вбачається, що позивач надав [PERSON] кредит, яка та зобов`язалась повертати щомісячно до 25 числа кожного місяця та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Враховуючи вказане суд приходить до висновку, що починаючи з 26 числа місяця в якому відбулось порушення умов кредитного договору, банк мав право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.\~ Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).\~\~ З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановилено, що 23 лютого 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у національній валюті у розмірі 2250 грн., які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у розмірі 28% на рік на суму залишку заборгованост і за кредитом.\~ Термін дії договору позивач зазначив як термін строку дії картки, однак а ні в позовній заяві, а ні в доданих документах, а ні в судовому засіданні вказати дату закінчення строку дії картки не зміг та судом із документів не встановлено. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти (щомісячний платіж,\~ суму якого з наданої позивачем заяви та довідки встановити не можливо) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Остання зобов`язалась за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами щомісячно, термін дії кредитування судом не встановлено. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 лютого 2007 року, укладеного між Приват Банком та [PERSON] станом на 28 лютого 2018 року, наданого позивачем до позовної заяви (а.с. 5-7) вбачається, що відповідачем умови договору виконані належним чином не були, заборгованість та відсотки нею не сплачені. Однак з вказаного вище розрахунку вбачається те, що останній платіж відповідачем [PERSON] було сплачено 1 вересня 2014 року в сумі 400 грн. (а.с.7). Таким чином, враховуючи заяву та розрахунок (а.с.5-7,8) досліджені судом вище, право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості виникло з 26 числа місця в якому відбулось порушення умов кредитного договору, тобто з 26 вересня 2014 року. Як вбачається з відбитку штампу суду (а.с. 2) позовну заяву до суду АТ КБ «Приват Банк» до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості подав лише 5 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З досліджених судом доказів вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом та подав його поза межами трирічного строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафу, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відтак, у межах строку кредитування, який а ні позивачем, а ні судом не встановлено, відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Після закінчення терміну повернення кредиту відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи вище вказане, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 суд, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Оскільки позивач звернувся до суду у квітні 2018 року то право на стягнення пені він мав би з квітня 2017 року, а не як вбачається з наданого позивачем розрахунку з жовтня 2007 по лютий 2018 року. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У той самий час, Умовами та правилами надання банківських послуг, встановлено\~ сплату пені, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування та штрафів. Позивач просить суд стягнути з відповідача як заборгованість за пенею та комісією так і штрафи (фіксовану частину та процентну складову). Враховуючи вище викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги та стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності, тому позов до задоволення не підлягає. Суд приймає як підставу для відмови у задоволенні позову заяву представника відповідача, адвоката Шумейко В.І., про застосування терміну позовної давності, відповідно до ст. 256 і 267 ЦК України. В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору не підлягає до задоволення. Відповідачем було заявлено вимогу про стягнення з позивача коштів, які вона витратила на отримання правової допомоги та подання заяви про перегляд заочного рішення\~ в сумі 2352 грн. 40 коп. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі відмови у позові на позивача. З квитанції № 3\~ від 13 грудня 2018 року вбачається, що відповідачем [PERSON] сплачено 352 грн. 40 коп. судового збору (а.с.55). Ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача, адвокат Шумейко В.І. надала до суду ордер серії ЧК № 024464 від 27 листопада 2018 року (а.с.48), договір про надання правничої допомоги від 28 листопада 2018 року (а.с.50), квитанцію № 23 від 26 листопада 2018 року, квитанцію № 6 від 11 березня 2019 року (а.с.143) та квитанцію № 27 від 20 грудня 2019 року. Крім того на виконання вимог ст. 137 ЦПК України представником відповідача, адвокатом Шумейко В.І. суду було надано розрахунок розміру понесених відповідачем судових витрат, відповідно суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги відповідача та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору та кошти за отримання правової допомоги, а всього в сумі 2352 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved