Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Первісно до суду звернувся [PERSON] з позовом до Одеської міської ради, [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався, що він є власником нежилих приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з необхідністю ремонту та оптимізації приміщень, позивач здійснив низку реконструкційних та будівельних заходів по об'єкту нерухомого майно, внаслідок яких загальна площа нежилих приміщень збільшена з 682,8кв.м. до 965,7кв.м. Посилаючись на дотримання будівельних норм і правил при здійсненні будівництва, [PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому, уточнивши первісні вимоги, остаточно просив суд визнати за ним право власності на 495/1000 частин нежилих будівель за адресою: [ADDRESS], які в цілому складаються із наступних приміщень: літ. «А» 1-ий поверх: приміщення №1: 1 - виробниче приміщення, загальною площею 144,0кв.м.; 2 - виробниче приміщення, загальною площею 119,0кв.м.; 3 - побутове приміщення, загальною площею 6,6кв.м.; 4 - побутове приміщення, загальною площею 2,8кв.м.; 5 - виробниче приміщення, загальною площею 14,3кв.м.; 6 - підсобне приміщення, загальною площею 4,2 кв.м.; 7 - виробниче приміщення, загальною площею 10,5кв.м.; 8 - побутове приміщення, загальною площею 12,8кв.м.; 9 - побутове приміщення, загальною площею 6,4кв.м.; 10 - туалет, загальною площею 4,0кв.м.; 11 - комора, загальною площею 5,1кв.м.; приміщення №2: 1 - виробниче приміщення, загальною площею 143,0кв.м.; 2 - підсобне приміщення, загальною площею 11,7кв.м.; 4 - санвузол, загальною площею 4,9кв.м.; приміщення №3: 1 - кабінет, загальною площею 6,8кв.м.; 2 - коридор, загальною площею 6,1кв.м.; 3 - побутове приміщення, загальною площею 6,0кв.м.; 4 - кабінет, загальною площею 22,2кв.м.; приміщення №4: 1 - коридор загальною площею 15,3кв.м.; приміщення №5: 1 - виробниче приміщення, загальною площею 102,5кв.м.; 2 - підсобне приміщення, загальною площею 5,5кв.м.; 3 - підсобне приміщення, загальною площею 5,8кв.м.; 4 - підсобне приміщення, загальною площею 6,1кв.м.; 5 - санвузол, загальною площею 3,5кв.м.; 6 - підсобне приміщення, загальною площею 4,6кв.м.; антресолі, загальною площею 7,7кв.м.; приміщення №6: 1 - виробниче приміщення, загальною площею 59,7кв.м.; літ. «А» 2-ий поверх: приміщення №7: 1 - кабінет, загальною площею 13,7кв.м.; 2 - підсобне приміщення, загальною площею 10,2кв.м.; приміщення № 8: 1 - кабінет, загальною площею 14,9кв.м.; 2 - підсобне приміщення, загальною площею 8,7кв.м.; приміщення №9: 1 - кабінет, загальною площею 70,8кв.м.; 2 - кабінет, загальною площею 44,9кв.м.; 3 - підсобне приміщення, загальною площею 2,5кв.м.; 4 - санвузол, загальною площею 2,0кв.м.; приміщення №10: 1 - кабінет, загальною площею 58кв.м.; загальною площею всього по літ. «А» 966,8кв.м.; а також виділити реконструйовані 495/1000 частин нежилих будівель в окремий об'єкт нерухомості з присвоєнням йому самостійної адреси: [ADDRESS] Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 квітня 2008 року позов задоволено, виділено в окремий об'єкт нерухомості реконструйовані 495/1000 частин нежилих будівель по [ADDRESS], присвоєно самостійну поштову адресу об'єкту - [ADDRESS]-а, а також визнано за [PERSON] право власності на нежилі будівлі за адресою: [ADDRESS] Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2010 року за апеляційною скаргою ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» (у теперішній час - ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин»), заочне рішення суду від 25 квітня 2008 року скасоване, цивільну справу - направлено на новий розгляд до того ж суду іншому судді. При новому розгляді справи із самостійним позовом до суду звернулось ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин». У обґрунтування заявлених вимог, пояснюючи підстави звернення до суду та заперечуючи проти первісних вимог [PERSON], представник ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» посилався, що на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 26 червня 2001 року, товариству належить право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: місто Одеса, вулиця Середня, 83, площею 10,2405га, у межах згідно з планом землекористування. [PERSON], без розроблення та погодження проектної документації, без отримання дозволу на реконструкцію, без згоди співвласників, а також постійного користувача земельною ділянкою самочинно перепланував приміщення та самочинно добудував нові нежилі приміщення, збільшивши загальну площу об'єкту до 966,8кв.м. ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» вважає, що відповідні дії [PERSON] порушують права товариства як постійного землекористувача. Зважаючи на викладене, товариство звернулось із самостійним позовом до суду, в якому, уточнивши первісні вимоги, остаточно просило суд: усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з боку [PERSON] шляхом знесення, демонтування самочинно побудованих та реконструйованих [PERSON] нежилих будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], а саме літ.«А»: «а5» - 3-1 - кабінет, площею 6,8кв.м.; 3-2 - коридор, площею 6,1кв.м.; 3-3 - побутова, 6,0кв.м.; 3-4 - кабінет, площею 22,2кв.м.; 4-1 - коридор, площею 15,3кв.м.; «а6» - 5-1 - виробниче приміщення, площею 102,5кв.м.; 5-2 - підсобне, площею 5,5кв.м.; 5-3 - підсобне, площею 5,8кв.м.; 5-4 - підсобне, площею 6,1кв.м.; 5,5 - санвузол, площею 3,5кв.м.; 5-6 - підсобне, площею 4,6кв.м; 5-7 - антресоль, площею 7,7кв.м.; «А-1» - 6-1 - виробниче приміщення, площею 59,7кв.м.; 10-1 - кабінет, площею 58,0кв.м., загальною площею 309,8кв.м. Водночас, у процесі розгляду справи із зустрічним позовом до суду звернулась Одеська міська рада. У обґрунтування заявлених вимог, пояснюючи підстави звернення до суду та заперечуючи проти вимог [PERSON], представник Одеської міської ради посилався, що після набуття у власність 495/1000 частин нежилих будівель, [PERSON] здійснено самочинну реконструкцію існуючих і будівництво нових нежилих приміщень. Загальна площа об'єкту була збільшена до 966кв.м., унаслідок чого була захоплена частина земельної ділянки ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та частина земельної ділянки територіальної громади міста Одеси. Одеська міська рада вважає, що відповідні дії [PERSON] порушують права територіальної громади міста Одеси як власника відповідної земельної ділянки. Зважаючи на викладене, міська рада звернулась із зустрічним позовом до суду, в якому просила суд: усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з боку [PERSON] шляхом знесення, демонтування самочинно побудованих та реконструйованих [PERSON] нежилих будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], а саме літ.«А»: «а5» - 3-1 - кабінет, площею 6,8кв.м.; 3-2 - коридор, площею 6,1кв.м.; 3-3 - побутова, 6,0кв.м.; 3-4 - кабінет, площею 22,2кв.м.; 4-1 - коридор, площею 15,3кв.м.; «а6» - 5-1 - виробниче приміщення, площею 102,5кв.м.; 5-2 - підсобне, площею 5,5кв.м.; 5-3 - підсобне, площею 5,8кв.м.; 5-4 - підсобне, площею 6,1кв.м.; 5,5 - санвузол, площею 3,5кв.м.; 5-6 - підсобне, площею 4,6кв.м; 5-7 - антресоль, площею 7,7кв.м.; «А-1» - 6-1 - виробниче приміщення, площею 59,7кв.м.; 10-1 - кабінет, площею 58,0кв.м., загальною площею 309,8кв.м. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2010 року (суддя Вербицька Н.А.) провадження у справі було зупинене до розгляду іншої справи - цивільної справи №1519/2-3628/11 (№2/1519/3628/11) за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про скасування рішення в частині передачі у постійне користування земельної ділянки та скасування державного акту, треті особи - ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин», ТОВ «Дюковський пасаж лімітед», Одеське міське управління земельних ресурсів, Одеське міське управління ДП «Одеський регіональний центр земельного кадастру». Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 січня 2012 року (суддя Жуган Л.В.) в цивільній справі №2/1519/3628/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2012 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 12 травня 2014 року (суддя Бобуйок І.А.) провадження у справі було відновлене. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2014 року (суддя Бобуйок І.А.) провадження у справі було зупинене до розгляду іншої справи - цивільної справи №1519/17677/2012 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, третя особа - ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин», яка на той момент знаходилась на стадії апеляційного перегляду. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2013 року (суддя Целух А.П.), позов [PERSON] до Одеської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою задоволено, визначено порядок використання земельної ділянки площею 0,1га під об'єктами нерухомого майна 495/1000 нежилих будівель за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання за [PERSON] права на оренду цієї земельної ділянки, а також визнано право [PERSON] на укладення договору оренди цієї земельної ділянки із Одеською міською радою без погодження меж земельної ділянки та іншої землевпорядної документації з боку ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» як суміжного землекористувача. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2015 року, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2013 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 06 березня 2015 року (суддя Буран О.М.) провадження у справі було відновлене. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2016 року (суддя Леонов О.С.) провадження у справі було зупинене до розгляду іншої справи - адміністративної справи №815/3443/16 за позовом Одеської міської ради до [PERSON], Департаменту ДАБК в Одеській області, державного реєстратора Управління держаної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Васильковської Є.В. про скасування свідоцтва Інспекції ДАБК в Одеській області від 14 січня 2010 року та рішення державного реєстратора від 01 березня 2016 року про реєстрацію права власності [PERSON] на нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS]/2, треті особи - ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин», [PERSON], Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду, позов Одеської міської ради задоволено частково, скасоване рішення державного реєстратора Управління держаної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Васильковської Є.В. від 01 березня 2016 року №28527421 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежилі будівлі, загальною площею 924,6кв.м. за адресою: [ADDRESS]/2. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 вересня 2018 року провадження у справі було відновлене. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2018 року залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» - ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин». Представник [PERSON] у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю, вимоги Одеської міської ради та ТДВ «Одеській завод будівельно-обробних машин» не визнала, просила суд у задоволенні позовів відмовити повністю. Представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю, вимоги [PERSON] не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити повністю, проти задоволення вимог ТДВ «Одеській завод будівельно-обробних машин» не заперечувала. Представник ТДВ «Одеській завод будівельно-обробних машин» у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю, проти задоволення вимог [PERSON] заперечував, проти задоволення вимог Одеської міської ради не заперечував. [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд установив, що на підставі договору дарування від 08 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., реєстровий №4806, [PERSON] є власником 495/1000 частини нежилих будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно з договором, за заявою власника було здійснене відчуження літ. «А» І-ий поверх: приміщення №1: 1 - виробниче приміщення, 2 - виробниче приміщення, 3, 4 - побутові, 5 - виробниче приміщення; приміщення №2: 1 - виробниче приміщення, 2 - підсобне; ІІ-ий поверх: приміщення №3: 1, 2, 3 - склади; загальною площею 620,5кв.м. Прибудови «а», «а1», «а2», «а3», загальною площею 62,3кв.м., збережені до реконструкції району розпорядженням Іллічівської райадміністрації Одеської міської ради №32 від 16 січня 2001 року. Технічна характеристика нежилих приміщень на момент набуття об'єкту у власність [PERSON] наведена в технічному паспорті від 03 листопада 2003 року, складеного Одеським МБТІ і РОН під реєстровим №27неж-196-743, згідно з яким загальна площа об'єкту з урахуванням збережених прибудов складає 682,8кв.м. Без оформлення дозвільних документів [PERSON] було самочинно здійснено будівництво нових та реконструкцію існуючих нежилих приміщень, унаслідок чого загальна площа об'єкту, що перебуває в користуванні [PERSON], збільшена. Технічна характеристика нежилих приміщень після здійснення відповідних заходів наведена в технічному паспорті від 05 червня 2008 року, складеного КП «ОМБТІ та РОН» під реєстровим №81неж.стр.21р.3543, згідно з яким загальна площа об'єкту складає 966,8кв.м. Факт самочинного будівництва був визнаний [PERSON], про що свідчать зокрема доводи сторони, наведені у первісному позові та подальших уточненнях. ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» (раніше - ВАТ, ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин») належить право постійного користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: місто Одеса, вулиця Середня, 83, площею 10,2405га, для експлуатації та обслуговування виробничої бази, у межах згідно з планом землекористування на підставі державного акту на право постійного користування землею серії II- ОД №001602 від 26 червня 2001 року, відповідно до рішення Одеської міської ради народних депутатів від 02 червня 2000 року за №1346-XXIII. У рамках цивільної справи №1519/17677/2012 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою проводилась судова земельно-технічна експертиза. Як випливає з висновку №9674 судової земельно-технічної експертизи, складеного судовими експертами Одеського НДІСЕ Степанкевича С.С. та Чайкою О.В., фактична площа земельної ділянки, що зайнята нежилими приміщеннями [PERSON], становить 877кв.м. Водночас експертами встановлено, що нежилі приміщення частково розташовані на земельній ділянці ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» (454кв.м.), а частково - за червоною лінією вулиці Бабеля міста Одеси (423кв.м.). Як зазначалось, рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2015 року, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2013 року в цивільній справі1519/17677/2012 скасоване, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено повністю. Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції, з яким погодився і суд касаційної інстанції, зважав у тому числі на висновок №9674 судової земельно-технічної експертизи. Згідно зі ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд доходить висновку, що сам факт та обставини самовільного зайняття спірної земельної ділянки [PERSON] самочинним будівництвом не потребують доказування в рамках цієї цивільної справи та мають преюдиціальне значення для її вирішення. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 Земельного кодексу України, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (ст. 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною в постанові від 04 грудня 2013 року в справі №6-130цс13), у розумінні ст. 376 ч.1 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Розглядаючи справу суд установив, що спірні приміщення побудовані [PERSON] на земельній ділянці, що не була відведена йому для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а тому є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. Суд не може погодитись із правовою позицією сторони [PERSON] про обґрунтованість визнання за особою права власності на самочинно збудовані приміщення, який посилався, зокрема, на технічний висновок від 2008 року, складений ТОВ «Главстрой», згідно з положеннями якого будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] відповідають будівельним, протипожежним і санітарним нормам. Указаний висновок не містить достатніх відомостей про кваліфікацію та компетенції осіб, що його склали, і не може вважатись допустимим та достатнім доказом у розумінні ст. 78, 80 ЦПК України. Водночас згідно з висновком ТОВ «НВЦ «Екострой» від 10 березня 2017 року, об'єкт дослідження - нежилі приміщення (автомайстерня), що примикає до території ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» - фасадною стіною впритул примикає до будівлі трансформаторної підстанції; збудований безпосередньо на мережі водопроводу та лінії високовольтного підземного кабелю; на фасадній стіні виявлені локальне місце вогкості та замокання, аварійна тріщина тощо, що в сукупності вказує на невідповідність приміщень низці вимог будівельних норм. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON] про визнання права власності та присвоєння самостійної поштової адреси. Згідно зі ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відтак, суд доходить висновку про обґрунтованість відповідних вимог Одеської міської ради та ТДВ «Одеській завод будівельно-обробних машин» та вбачає обґрунтованим зобов'язати відповідача привести відповідні земельні ділянки до придатного стану шляхом знесення самочинно збудованих приміщень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON], а також про задоволення вимог Одеської міської ради та ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин». Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із відмовою в позові [PERSON] та задоволенням позовів Одеської міської ради та ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин», суд покладає судові витрати на [PERSON] та стягує з первісного позивача на користь Одеської міської ради судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 243,60 гривень; на користь ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» судові витрати: суму оплаченого судового збору та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи в загальному розмірі: 135,00 + 120,00 + 120, 00 + 500,00 + 246,30 + 23,00 + 23,00 + 23,00 = 1190,30 гривень.

Outcome: approved