Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

ПАТ «Родовід Банк» в червні 2013 року заявили позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і [PERSON] було укладено кредитний договір № 37.3/СЖ-009.08.1, за яким перший надав а другий отримав кредит в сумі 45 тис. євро зі сплатою 15 % річних на строк до 11 вересня 2013 року. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 вересня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» і [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким останній надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у [PERSON] станом на 20 січня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 53 259,55 євро, що за курсом НБУ становить 996 407,25 грн, та 2 756 337,32 грн. На підставі зазначеного ПАТ «Родовід Банк» просили стягнути заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року № 37.3/СЖ-009.08.1 в сумі 3 752 744,56 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року № 37.3/СЖ-009.08.1 у розмірі 53 259,55 євро, що за курсом НБУ становить 996407,25 грн, та 900 тис. грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016р. наведені рішення судів в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотекии скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року вищевказану справу прийнято до провадження. Представник позивача Бондаренко А.В. вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити за підстав наведених в позовній заяві. Представник [PERSON] по довіреності [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, пославшись на обмеження щодо розпорядження іпотечним майном, визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також подав заяву про застосувавши до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. [PERSON] в суд не з'явився, заперечень до позову не надав. Вислухавши сторони, дослідивши докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з п. 2.4.1 договору іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний при невиконанні або неналежному виконання іпотекодавцем/позичальником основного зобов'язання та/або умов цього договору надіслати позичальнику/іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов'язання та/або умов цього договору. Вимога повинна бути оформлена письмово у вигляді офіційного листа на адресу іпотекодавця, підписаного уповноваженою особою іпотекодержателя, із зазначенням вимог, необхідних до виконання або усунення. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач не направляв відповідачу досудові вимоги, а їх направлення є обов'язковою умовою перед зверненням до суду, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, таким, що суперечить договору іпотеки та не узгоджується з нормами законодавства України, крім того зазначає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду. З таким твердженням погодитись не можна. Так відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до п. 3.1.2 договору іпотеки іпотекодержатель розпочинає звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом тридцяти календарних днів іпотекодавцем не буде виконана вимога про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов'язання та/або умов цього договору, яка надсилається іпотекодавцю відповідно до п. 2.4.1 цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У частині 2 вказаної статті зазначено, що положення частини 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Аналогічні роз'яснення наведено і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, відповідно до п. 37 цієї постанови невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Згідно з статтею 37 ч. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Запропонований позивачем шлях реалізації предмету іпотеки, оговорений договором іпотеки (п.3.1.1 договору) і передбачений ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Доводи представника відповідача про те, що закінчився строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за договором та відповідно і задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач [PERSON] почав систематично порушувати умови п. 3.1.3. кредитного договору з 13 травня 2009 року, суд не бере до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювались платежі у погашення кредиту і протягом 2010-2013 років. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, якщо ним забезпечується виконання зобов'язань громадянина за споживчим кредитом, наданими в іноземній валюті. При цьому необхідна також наявність таких умов: використання такого нерухомого житлового майна як місця постійного проживання позичальника чи майнового поручителя; відсутність у них іншого у власності іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Проте даним Законом, в супереч думки відповідача, не зупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних відносин, в тому числі і тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на предмети забезпечення, тобто за своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться, отже чинність на час вирішення спору даного Закону сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Інших доводів та доказів на свій захист відповідачами не надано. Отже, позов є достатньо обґрунтованим доказами і заснований на законі, а тому підлягає задоволенню. Разом з тим, позивачем в супереч вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не визначено початкову ціну предмету іпотеки на час розгляду справи, а тому суд визначає таку ціну за оцінкою, що була здійсненна суб'єктом оціночної діяльності при укладенні договору іпотеки, а саме в розмірі 59217,41 Євро. Вказана вартість предмету іпотеки, на думку суду, відповідає звичайним цінам на цей вид майна, і співвідноситься із заборгованістю за кредитним договором. Крім того, з метою уникнення непорозумінь при виконанні рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. №1304-VII не підлягає виконанню. Витрати у справі у справі були розподілені судом при розгляді вимог про стягнення заборгованості, підстав для їх перерозподілу в цьому провадженні не має..

Outcome: approved