Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач 02 жовтня 2015 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експертно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії №8012520758ГМ/2014-08. Між відповідачем та ФОП [PERSON] укладено трудовий договір, на підставі якого організація щомісячно зараховує на картковий рахунок кошти у якості заробітної плати відповідача. Згідно умов договору, позивач відкрив відповідачу кредитну лінію для проведення останнім операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 4000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит банку та сплатити йому проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених договором. Дія кредитної лінії припиняється 31 серпня 2017 року. Кредит надавався шляхом оплати будь-яких проведених Держателем операцій за картковим рахунком у разі недостатності власних грошових коштів клієнта на картковому рахунку для оплати відповідних операцій. Відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу проценти нараховані за фіксованою процентною ставкою у розмірі 40% річних. У разі звільнення відповідача з роботи в організації протягом трьох банківських днів, наступних за днем звільнення, відповідач зобов'язаний надати до банку заяву про закриття карткового рахунку або укласти відповідну додаткову угоду до цього договору для оформлення приватної картки. Організація ФОП [PERSON] повідомила позивача шляхом направлення листа від 15.06.2015 року вих. №220 про звільнення [PERSON] з 31 березня 2015 року. У зв'язку з непогашенням заборгованості відповідачем за умовами договору, позивач направив йому повідомлення про наявність несплаченої заборгованості за кредитною лінією та процентами вих. №050/24 -177 від 22.06.2015 р. в якому вимагав здійснити погашення заборгованості за договором у строку до 30.06.2015року, але відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. Станом на 01.09.2015р. заборгованість відповідача перед позивачем становить 4942,26 грн., а саме: заборгованість за кредитом 3\~998,19 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом 669,49 грн., заборгованість по сплаті пені за основним боргом - 207,69 грн.; заборгованість по сплаті пені за процентами 66,89 грн. Оскільки відповідачка добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом та просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму заборгованості за договором про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії №8012520758ГМ/2014-08 від 14.08.2014 року в розмірі 4\~942,26 грн. та судові витрати. Представник позивача [PERSON] письмово просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Причини своєї неявки суду неповідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.\~55, ст.\~124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі\~статтею 9 Конституції України\~є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення\~Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ч. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(надалі «Конвеція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сферою регулювання статті 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Згідно ч.1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом\~ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 14 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експертно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії №8012520758ГМ/2014-08, для проведення з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 4000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит банку та сплатити йому проценти у розмірі 40% річних за користування кредитом в порядку та на умовах визначених договором. Дія кредитної лінії припиняється 31 серпня 2017 року (а.с.13-18). Згідно п 7.2.23 договору у випадку звільнення відповідача з роботи в організації протягом трьох банківських днів, наступних за днем звільнення, відповідач зобов'язаний надати до банку заяву про закриття карткового рахунку або укласти відповідну додаткову угоду до цього договору для оформлення приватної картки. Організація ФОП [PERSON] повідомила позивача шляхом направлення листа від 15.06.2015 року вих. №220 про звільнення [PERSON] з 31 березня 2015 року (а.с.12). У зв'язку з непогашенням заборгованості відповідачем за умовами договору, позивач направив йому повідомлення про наявність несплаченої заборгованості за кредитною лінією та процентами вих. №050/24 -177 від 22.06.2015 р. в якому вимагав здійснити погашення заборгованості за договором у строку до 30.06.2015року, але відповідач свої зобов'язання за договором не виконав (а.с.10-11). Станом на 01.09.2015р. заборгованість відповідача перед позивачем становить 4942,26 грн., а саме: заборгованість за кредитом 3\~998,19 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом 669,49 грн., заборгованість по сплаті пені за основним боргом - 207,69 грн.; заборгованість по сплаті пені за процентами 66,89 грн (а.с.4-5). Згідно\~статті 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог\~статті 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1\~статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно\~статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Цивільно-правова відповідальність\~це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~ст..549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню, внаслідок чого слід стягнути з відповідачів на користь позивача суму заборгованості в розмірі становить 4942,26 грн., а саме: заборгованість за кредитом 3\~998,19 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом 669,49 грн., заборгованість по сплаті пені за основним боргом - 207,69 грн.; заборгованість по сплаті пені за процентами 66,89 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути на користь позивача судові витрати, пропорційно до заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved