Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач 09.01.2020 року звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним рішень, державного акту на право приватної власності на землю, мотивуючи тим, що встановлено, що рішенням Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 29 сесії 5 скликання від 20.11.2008 № 7 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,6 га., у тому числі : для ведення селянського господарства - 0,6 га. ( сіножаті ) в с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. На виконання зазначеного рішення гр. [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 172913, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010954600072 від 18.02.2009 року. Зазначене рішення та виданий на його підставі державний акт підлягають скасуванню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 6-10 ст. 118 Земельного кодексу України ( тут і далі зазначається редакція законодавчих актів, чинна на момент виникнення спірних правовідносин ) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Натомість, рішенням 27 сесії 5 скликання Гожулівської сільської ради № 5 від 24.08.2008 року надано дозвіл на розробку технічної документації по виготовленню державного акту на право приватної власності на землю, а рішенням від 20.11.2008 року № 7 затверджено саме технічну документацію, а не проект землеустрою. Також, зібраними матеріалам підтверджено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду і її передача у власність суперечить нормам як земельного, так і водного законодавства. Згідно ст. 19 ЗК України за основним цільовим призначенням земель виділяють, зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення ( викуп ) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Ст. 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають,зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Так, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України та ч.І ст. 58 ЗК України до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, тобто до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою ( ч. 2 ст. 58 ЗК України ). Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони ( ст. 1, 88, 90 Водного кодексу України, ст. 60, 61 Земельного кодексу України ). Ч. 1 ст. 60 ЗК України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води ( у меженний період ) шириною : а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. ( ч. 2 ст. 60 ЗК України ). Так, положеннями ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Право на землі водного фонду, встановлене ст. 59 ЗК України, передбачає можливість передачі земель водного фонду у приватну громадян власність лише в одному випадку, а саме при передачі у власність замкненої природної водойми ( загальною площею до 3 гектарів ) ( ч. 2 ст. 59 ЗК України ), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду ( ч. 4 ст. 59 ЗК України ). Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЗК України, землі водного фонду комунальної власності не можуть передаватися у приватну власність. Так, згідно ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду ст. 61 ЗК України заборонено, зокрема, розорювання земель ( крім підготовки ґрунту для залуження і залісення ), а також, садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби. У той же час, Законом України «Про особисте селянське господарство» передбачено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях ведення особистого селянського господарства прямо заборонена приписами законодавства. Виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України N 486 від 08.05.1996 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим прибережної захисної смуги. Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому, відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги ( Аналогічна права позиція зазначена у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року у справі № 915/1224/13, від 09 вересня 2014 року у справі № 915/1226/13, від 09 вересня 2014 року у справі № 915/1228/13, Верховного Суду від 03 жовтня 2018 у справі № 469/777/16-ц ). Відповідно до листа Гожулівської сільської ради від 19.02.2019, на час прийняття спірного рішення на території с. Гожули була відсутня містобудівна документація, яка б визначала межі прибережної захисної смуги ставка, вздовж якого розташована земельна ділянка, та сама прибережна захисна смуга не встановлена. Згідно листа ДП «Полтаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 07.02.2019 року крутизна схилів в районі розташування спірної земельної ділянки складає більше 3 градусів, а площа водного об`єкту - більше 3 га. Таким чином, з урахуванням ст. 60 ЗК України, нормативна ширина прибережної захисної смуги ставка становить 100 метрів. Також, ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з використанням даних обмінних файлів земельної ділянки з кадастровими номерами 5324080701:01:001:1011, земельної ділянки з кадастровим номером 5324080701:01:001:0425 ( яка містить координати поворотних точок безпосередньо водного об`єкту, отриманих при проведенні зйомок в межений період ) розроблено картографічну схему накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5324080701:01:001:1011 на 100 - метрову прибережну захисну смугу водного об`єкту і визначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5324080701:01:001:1011 повністю накладається на землі водного фонду. Незаконність передачі земельної ділянки з кадастровим номером 5324080701:01:001:1011 у приватну власність підтверджено і актом перевірки № 45-ДК/100/АП/09/01/-18 від 08.02.2019, проведеної Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки ( паї ), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю ( ст. 1 ЦК України, ст. 2, 5 Земельного Кодексу України ). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. 16, 21, 393 ЦК, ст. 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Таким чином, рішення Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 29 сесії 5 скликання від 20.11.2008 року № 7, яким спірну ділянку передано у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, підлягає скасуванню. Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 26.09.2012 року у справі № 6-103цс12, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому в суперечках, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки ( Постанова Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6- 2824цс15 ). Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] , серії ЯЗ № 172913, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010954600072 від 18.02.2009 року, також підлягає визнанню недійсним. Позовні вимоги про визнання недійсними спірного розпорядження, державного акту на право приватної власності на земельну ділянку пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами їх незаконності, тому за правилами ст. 188 ЦПК України можуть бути об`єднані в одній позовній заяві. З урахуванням положень ст. 19 Конституції України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 172 ЦК України, територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її ( громади ) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Таким чином, реалізація відповідним органом місцевого самоврядування правомочностей щодо об`єктів комунальної власності, зокрема розпорядження майном всупереч положень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади (постанови Верховного Суду України від 25.01.2017 року ( справа № 3-1533гс16 ), від 05.10.2016 року ( справа № 3-604гс16 ) та від 15.03.2017 року ( справа № 3-1515гс16 ). Натомість, надання у приватну власність земель водного воду для ведення особистого селянського господарства без врахування імперативної заборони щодо використання земель водного фонду з цією метою та відсутності передбачених законом підстав для перебування у приватній власності земель зказаної категорії, суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. 20, 21, 60, 61 ЗК України, ст. 88, 89 Водного кодексу України, призвело до вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності всупереч встановленому законом порядку. Разом з тим, відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 6 зазначеної статті визначено, що під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом ( заявою, поданням ). Ст. 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави. Згідно ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно- правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. У даному випадку порушення інтересів держави виражається в тому, що Гожулівська сільська рада незаконно, необгрунтовано та нераціонально розпорядилася землями водного фонду, що перебувають під особливою охороною держави. В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту. Пред`явлення даного позову обумовлено порушенням державних та громадських інтересів, оскільки надання у приватну власність земель водного фонду порушує формування водно-екологічного правопорядку і суперечить політиці екологічної безпеки населення України та основним засадам природоохоронного законодавства, метою якого є захист і відтворення водних ресурсів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю. Отже правовідносини, пов`язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність ( якщо така буде встановлена ) рішення державного органу, на підставі якого земельна ділянка державної чи комунальної власності використовується суб`єктом господарювання, такому суспільному інтересу не відповідає. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» ( Перший протокол, Конвенція ) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці Європейського суду з прав людини ( серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах : «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982р., «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986р., «Щокін проти України» від 14.10.2010р., «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000р., «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009р., «Трегубенко проти України» від 02.11.2004р., «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014р. ) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме : чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід ( втручання в право на мирне володіння майном ) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою ( полем ) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України ( ст. 13, 14 ) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Ст. 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення ч.1 ст. 83, ч.1 ст. 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Ст. 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом ( ст. 13 Конституції України ) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( ст. 14, 19 Конституції України ). Установлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову у справі, є земельною ділянкою водного фонду. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої, без вилучення та зміни цільового призначення, у приватну власність громадянина. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури області до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - незаконної зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної їх передачі у власність громадянина з комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно ( наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах : «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994р., «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001р., «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001р., «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001р., «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008р. ). Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами ст.ст. 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Отже, стосовно землі водного фонду закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування передавати їх у приватну власність. За таких обставин позов прокуратури Полтавської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі ва № 469/1393/16-ц. Аналогічна правова позиція наведена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 р. Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках : - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, яким затверджено «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду ( контролю ) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду ( контролю ) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. Прокурор, вважаючи, що оспорюваним рішенням та державним актом порушуються державні інтереси має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів. Враховуючи те, що у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом цієї категорії, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач. Указана позиція знайшла своє відображення в постановах Верховного суду від 26.07.2018р. у справі № 926/1111/15 та від 05.02.2019р. у справі № 910/7813/18. У Цивільному кодексі України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст.256 ЦК України ). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 вказаного Кодексу ). Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності 1 починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права ( інтересу ). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Прокурору про порушення вимог законодавства, а саме про факт віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду стало відомо під час опрацювання інформації Гожулівської сільської ради, ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», матеріалів перевірки ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, отриманими прокуратурою протягом жовтня 2018 року - лютого 2019 року. Таким чином, строк позовної давності прокурором не пропущено. Крім того, зі змісту самого лише рішення Гожулівської сільської ради про передачу земельної ділянки у власність фактично неможливо встановити порушення вимог законодавства. Лише шляхом аналізу документів та інформації, отриманої прокуратурою, встановлено факт порушень вимог земельного та водного законодавства під час передачі земельної ділянки. Саме така правова позиція відображена Верховним Судом України у постанові від 20.08.2013р. у справі № 3-18гс13 та постанові від 02.08.2008р. у справі № 3-3376к08. Також, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. при розгляді справ українські суди зобов`язані застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ ) як джерело права. Так, у п. 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ виклав свою позицію щодо строків давності так: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь- який несправедливості, яка могла б виникнути, якби від суддів вимагалось виносити рішення, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними ( рішення від 22.10.1996р. у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого королівства», пункт 51 ). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Отже, ЄСПЛ не акцентує увагу на ідеї правової визначеності як такій, а розглядає її у взаємозв`язку з надійністю доказів, яка зі спливом часу може бути втраченою ( наприклад, показання свідків ), що в підсумку може потягти винесення несправедливого рішення. Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності, оформлених в 2009 році. Позовні вимоги прокурора про скасування таких рішень та державного акту обґрунтовані вимогами законодавства, якими передбачено пряму заборону на передачу земель водного фонду у приватну власність, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що зі спливом часу втрачено надійність доказів, якими вимоги обґрунтовано. Крім того, у даному випадку єдиним можливим способом захисту інтересів держави є скасування спірного рішення, державного акта. Також, слід мати на увазі, що відчуження обмежено оборотоздатних об`єктів за своєю правовою природою є триваючим правопорушенням. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на приписи вказаної норми права волевиявлення органів державної влади та місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій, у тому числі при відчуженні землі, має відповідати чинному законодавству. Згідно з вимогами ст. 83 ЗК України ( в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення ) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду. Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка до прийняття оспорюваного рішення Гожулівської сільської ради належала до земель водного фонду, а тому передача її у приватну власність суперечить положенням ст. 83 ЗК України. Таким чином, відчуження об`єктів, що є власністю народу України та не можуть перебувати за законом у приватній власності, є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникло. Волі дійсного власника ( народу України ) на відчуження цих об`єктів не було. Тобто, незаконне заволодіння землями водного фонду приватними особами є неможливим, бо їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватного власника ( а отже, і володільця ). Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Указане узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі № 469/1203/15-ц. Закон саме у таких випадках надав право прокурору ініціювати захист інтересів держави шляхом пред`явлення позову до органів державної влади та місцевого самоврядування, які недобросовісно реалізують від імені народу право власності. Вказане також узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» від 29.03.2010р. ( заява № 34044є/02 ). На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав ( п. 92 ), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця. ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто, рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє Депаль. ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії ( п. 80 ). В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Також суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном». Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови. Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу допущено не було» ( п. 93 ). Оскільки спір виник з приводу нерухомого майна ( земельної ділянки ), що знаходиться на території Полтавського району Полтавської області, позов в порядку ст. 30 ЦПК України пред`являється до Полтавського районного суду Полтавської області. Сума судового збору за подання позовної заяви складає 3 842 грн., яка розрахована за дві позовні вимоги немайнового характеру. Прохав : 1. Визнати незаконним та скасувати рішення Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 29 сесії 5 скликання від 20.11.2008 року № 7, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,6 га., у тому числі : для ведення селянського господарства - 0.6 га. ( сіножаті ) в с. Гожули Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 2. Визнати недійсним державний акт на право приватної власної на земельну ділянку з кадастровим номером 5324080701:01:001:1011 серії ЯЗ № 172913, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010954600072 від 18.02.2009 року. 3. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Полтавської області ( м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, р/р 35210088006160 банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, ЗКПО 02910060, код класифікації видатків бюджету - 2800 ) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 3 842 грн. Представник позивача - Марченко О.А. ( а. с. 68 ) позов підтримала з зазначених в ньому підстав та не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] не з`явився жодного разу в судове засідання та не надав відзив на позов з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи за місцем реєстрації ( а. с. 60 ), про що маються докази у справі у вигляді повернутих на адресу суду поштових повідомлень з відмітками про отримання адресатом судових повісток ( а. с. 65, 76, 81, 87, 92, 100, 105 ). Від даного відповідача не надійшло відзиву на позов та будь-яких заяв про поважність причин не явки або про відкладення слухання справи. Представник відповідача - Гожулівської сільської ради Полтавського району - Корсун С.В.( а. с. 70 ) надав заяву про розгляд справи без його участі, при розгляді справи поклався на розсуд суду ( а. с. 69, 82 ). Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи в заочному порядку згідно ст. 223, 274-279, 280-284 ЦПК України. Судом встановлено всі обставини, на які послалася в позові позивач і вони підтверджуються матеріалами справи на а. с. 20 - 57. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню відповідно до ст. 19, 20, 58, 59, 60, 61, 83, 118 ЗК України, ст. 1, 88, 90 ВК України, якими передбачено пряму заборону на передачу земель водного фонду у приватну власність, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що зі спливом часу втрачено надійність доказів, якими вимоги обґрунтовано. Крім того, у даному випадку єдиним можливим способом захисту інтересів держави є скасування спірного рішення, державного акта. Також, необхідно врахувати, що відчуження обмежено оборотоздатних об`єктів за своєю правовою природою є триваючим правопорушенням. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на приписи вказаної норми права волевиявлення органів державної влади та місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій, у тому числі при відчуженні землі, має відповідати чинному законодавству. Згідно вимог ст. 83 ЗК України ( в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення ) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду. Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка до прийняття оспорюваного рішення Гожулівської сільської ради належала до земель водного фонду, а тому передача її у приватну власність суперечить положенням ст. 83 ЗК України.

Outcome: approved