Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача 20 768 гривень 72 копійки боргу за кредитним договором без номеру від 2 грудня 2010 року та 1218 гривень понесених судових витрат. В судове засідання представником позивача [PERSON] подано письмову заяву, відповідно до якої заявлені вимоги підтримано у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заявлені ПАТ вимоги визнали частково. Позивач пояснив, що є клієнтом ПАТ «ПриватБанк», оскільки отримує через вказаний банк пенсійні виплати. Зі слів відповідача жодних кредитів він у вказаному банку не оформляв, крім цього, працівник вказаного банк [PERSON] протиправно заволодів коштами, які перебували на картковому рахунку відповідача. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що [PERSON] дійсно було відкрито рахунок у відділенні ПАТ «ПриватБанк», на який він отримував пенсійні виплати. Однак, на вказаний рахунок за ініціативою позивача без відома відповідача було встановлено кредитний ліміт, яким [PERSON]А дійсно користувався, так як вважав, що це його власні кошти. Враховуючи наведене, представник відповідача визнає позов ПАТ на суму заборгованості за кредитом, тобто, орієнтовно у 10 000 грн. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позивачем у позовній заяві вказано, що між сторонами по справі укладено договір без номеру від 2 грудня 2010 року, за яким відповідач отримав кредит у сумі 11 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Із змісту договору у формі анкети-заяви без номера від 2 грудня 2010 року, укладеного між сторонами по справі, встановлено, що [PERSON] дійсно підписано бланк анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських посліг у ПриватБанку ( якими передбачено, що кредитні кошти надаються на умовах терміновості, платності та повернення (п.1.1.1.113), сплату відсотків за користування позичальником кредитними коштами, а також, оплату штрафу при порушенні клієнтом термінів платежів (п.1.1.5.32)). Відповідно до змісту зазначеної анкети-заяви ця заява, памятка клієнта та Умови та правила надання банківських послуг становлять договір про надання банківських послуг. Розрахунок заборгованості по кредиту [PERSON], проведений позивачем відповідно до наданої суду довідки про умови кредитування з використанням картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та [PERSON] із Умов та правил надання банківських послуг - свідчить, що станом на 30 вересня 2015 року загальна сума заборгованості за залишком кредиту за договором від 2 грудня 2010 року з боку [PERSON], складає 20 768 гривень 72 копійки (в тому числі : 10 657 грн.55 коп. заборгованість за кредитом, 7 967 грн.74 коп. заборгованості за відсотками, 678 грн. 25 коп. нарахованої комісії та 1465 грн. 18 коп. заборгованості за штрафами). Представник відповідача не заперечує, що з боку [PERSON] існує певна заборгованість за вказаним договором. Однак, згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У випадку надання кредиту обовязковими умовами кредитного договору, згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України, є розмір та умови надання позичальникові грошових коштів. При укладенні договору без номеру від 2 грудня 2010 року між сторонами по справі не було досягнуто домовленості стосовно усіх суттєвих умов договору у формі, передбаченій законом, оскільки анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача та його підпис. Жодної інформації стосовно того яку послугу має надавати банк за даним договором не вказано, лімітний кредит (у разі, якщо це була заява про відкриття кредитної лінії) не зазначена. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В порушення вказаної норми позивачем доказів того, що відповідачу за договором від 2 грудня 2010 року було відкрито саме платіжну картку «Кредитка» та доказів отримання [PERSON] кредиту у сумі 11 000 грн. надано не було. Також, слід прийняти до уваги, що Сарненським районним судом в межах кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] встановлено, що останній, який перебував на момент вчинення вказаного діяння на посаді провідного менеджера Сарненського відділення №1 ПАТ КБ «ПриватБанк», вчинив відносно [PERSON] кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.191 КК України, а саме : з кредитної картки останнього перерахував на інший рахунок у власних цілях грошові кошти у сумі 5 500 грн. Вказані обставини доводяться копією вироку Сарненського районного суду Рівненської області від 25 березня 2016 року. Вказану суму грошових коштів, якою протиправно заволодів [PERSON], також внесено до загальної суми боргу відповідача, зазначеної у позові, що доводиться наданими суду представником відповідача виписками із рахунку відповідача, відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк». Слід зауважити, також, що відповідно до наданого позивачем розрахунку ставка відсотків, які нараховувались відповідачу, неодноразово збільшувалась (на початку нарахувань ставка відсотків становила 30 %, з 1 вересня 2014 року 34,80%, а з 1 квітня 2015 року 43,20%). Однак, з прийняттям Закону від 12 грудня 2008 р. № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі Закон № 661; Закон набрав чинності з 10 січня 2009 р.), встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, умова договору банківського вкладу щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 р. є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Враховуючи наведене, неправомірними є зміна процентної ставки з боку ПАТ «ПриватБанк», а тому і нарахування відсотків у сумі, вказаній у розрахунку. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 678 грн. 25 коп. заборгованості за пенею та комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 965 грн. 18 коп. штрафу (процентна складова). Вказані нарахування є різновидами цивільно-правової відповідальності за невиконання зобовязання. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 р. у справі № 6-2003цс15). Таким чином, оскільки із наданих сторонами доказів вбачається, що договір, укладений між сторонами є неконкретизованим, а тому суд позбавлений можливості обєктивно встановити суму боргу за кредитним договором з боку [PERSON] та суму нарахованих на цю заборгованість відсотків, крім цього, ПАТ протиправно нараховано відповідачу декілька видів неустойки вимоги ПАТ «ПриватБанк» не підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, не підлягає до задоволення вимога ПАТ про стягнення з [PERSON] (відповідно до ст.88 ЦПК України - згідно із якою - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати), понесених судових витрат, а саме : сплаченої суми судового збору, відповідно до платіжного доручення № PROM1BVJID від 11 листопада 2015 року, наявного в матеріалах справи. На підставі наведеного, ст.ст.11, 627, 628, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed