Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом, вимоги якого в ході судового розгляду були уточнені (т.с. 3 а.с. 18 - 20), та в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 11057431000 від 13.10.2006 року та процентам на загальну суму 44 858,88 доларів США та по пені у розмірі 66 286,98 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору, посилаючись на те, що 13.10.2006 р. між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений зазначений кредитний договір № 11057431000 (далі - Кредитний договір), до якого вносилися зміни на підставі додаткових угод, про надання Банком [PERSON] кредиту в сумі 50 000,00 доларів США строком до 13.10.2027 року з погашенням кредиту та відсотків у розмірі 10,00 % річних згідно умовам договору. Відповідно до умов додаткової угоди № 3 від 22.04.2010 року змінено схему погашення кредиту, згідно якої відповідач [PERSON] зобов'язався погашати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі, встановленому п. 2 додаткової угоди, та сплати процентів у розмірі, встановленому п. 1.4. додаткової угоди. Також продовжено строк повернення кредиту до 13.10.2036 року. Банк свої зобов'язання виконав повністю та надав обумовлену суму кредиту, а позичальник належним чином свої зобов'язання не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 18.08.2015 р. за Кредитним договором та процентам складає загальну суму 44 858,88 доларів США. Також позивач посилається на те, що в порядку забезпечення виконання зобов'язань між Банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов'язалися відповідати по зобов'язанням [PERSON], які виникають з умов вищезазначеного Кредитного договору. Позичальник і поручителі відповідають перед Банком як солідарні боржники. Однак, встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит відповідачами не дотримані, що зумовило звернення до суду. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] заявлені банком до них позовні вимоги не визнали та звернулися до суду із зустрічними позовами, предмет яких в ході судового розгляду був змінений (т.с. 4 а.с. 113 - 126) та в яких зазначеними відповідачами заявлено вимогу про визнання поруки відповідно до укладених з ними договорів, припиненою на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були повідомлені Банком про зміну в бік збільшення процентної ставки за користування кредитом. У судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом [PERSON] заявлені Банком позовні вимоги не визнав з підстав, що викладені у запереченнях проти позову відповідача [PERSON] та зустрічних позовних заявах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.с. 2 а.с. 113 - 162, т.с. 4 а.с. 113 - 126). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, заявою просила справу розглянути у відсутність представника позивача, позов Банку підтримала, просила його задовольнити. В поданих суду запереченнях проти заявлених зустрічних позовів, представник ПАТ «УкрСиббанк» вказала на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність, що мали місце обставини збільшення обсягу зобов'язань поручителів шляхом зміни основного зобов'язання без їх згоди, у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні зустрічних позовів. Суд, заслухавши представника відповідачів за первісним позовом, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає, що первісний позов ПАТ «УкрСиббанк» підлягає частковому задоволенню, а зустрічні позови [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, із матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений Кредитний договір за № 11057431000 на суму 50000 доларів США, зі сплатою 10 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 13 жовтня 2027 року (т.с. 1 а.с. 12 - 31). В подальшому, а саме 12 лютого 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, за якою було змінено строки сплати процентів, тобто з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного затим, за який були нараховані проценти (т.с. 1, а.с. 26 - 31). 14 липня 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2, за якою було змінено схему погашення кредиту (т.с. 1, а.с. 32). Крім того, 22 квітня 2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 3, за якою було змінено схему погашення кредиту за якою позичальник [PERSON] з дати підписання угоди зобов'язався повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом внесення щомісячних ануїтентних платежів в день сплати ануїтентного платежу, яким визначено 25 число кожного календарного місяця строку кредитування. Також сторонами досягнуто згоди щодо зміни розміру процентів за користування кредитом та строки їх сплати, кінцевого строку повернення кредиту, який визначено як 13 жовтня 2036 року. Сторони також домовилися про те, що для ідентифікації Кредитного договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме 11057431000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме номер 11057431002 (т.с. 1, а.с.33 - 35). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 49871, за яким поручитель зобов'язалась нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором (т.с. 1, а.с.36 - 37). Згідно п.2.1. цього договору поруки вказано, що Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Кредитного договору з Позичальником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. 20 липня 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки за № 49871, за яким поручитель надала свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 1, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 38). 22 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до договору поруки за № 49871, за яким поручитель надала свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 3, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 39 - 40). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 49873, за яким поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором (т.с. 1, а.с. 41 - 42). Згідно п.2.1. цього договору поруки вказано, що Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Кредитного договору з Позичальником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. 20 липня 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки за № 49873, за яким поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 1, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 43). 22 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до договору поруки за № 49873, за яким поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 3, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 44 - 45). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 49875, за яким поручитель зобов'язалась нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором (т.с. 1, а.с.46 - 47). Згідно п.2.1. цього договору поруки вказано, що Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Кредитного договору з Позичальником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. 20 липня 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки за № 49875, за яким поручитель надала свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 1, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 48). 22 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до договору поруки за № 49875, за яким поручитель надала свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 3, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 49 - 50). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Кредитним договором, 20 липня 2009 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 239502, за яким поручитель зобов'язалась нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором (т.с. 1, а.с. 51 - 53). Згідно п.2.1. цього договору поруки вказано, що у випадку зміни умов основного договору Поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення Сторонами угод щодо внесення змін. 22 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до договору поруки за № 239502, за яким поручитель надала свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 3, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 54 - 55). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Кредитним договором, 20 липня 2009 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки за № 239503, за яким поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором (т.с. 1, а.с. 56 - 58). Згідно п.2.1. цього договору поруки вказано, що у випадку зміни умов основного договору Поручитель, підписання цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення Сторонами угод щодо внесення змін. 22 квітня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до договору поруки за № 239503, за яким поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання відповідно до умов Додаткової угоди № 3, укладеної між Банком та позичальником [PERSON] (т.с. 1 а.с. 59 - 60). Як вбачається з копій листів, Банком у зв'язку з порушенням позичальником [PERSON] строків погашення заборгованості кредиту та процентів за користування ним, з метою досудового врегулювання спору відповідачам у справі направлялись вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором (т.с. 1 а.с. 61 - 69), які залишені відповідачами без задоволення. Відповідно до ст. 524 ЦК України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про банки та банківську діяльність». Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. №15-93 (далі - Декрет). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «УкрСиббанк» на день надання кредиту [PERSON] мав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (т.с. 4 а.с. 71 - 77). Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, слід визнати, що сторонами по справі було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду. У зв'язку з вищенаведеним положення Кредитного договору не можуть бути визнані несправедливими та такими, що порушують вимоги законодавства, моральні засади суспільства, у зв'язку з чим з цих підстав вказаний Кредитний договір не може бути визнаний неукладеним. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено та оспорювалось сторонами, саме на прохання відповідача [PERSON] і був наданий кредит саме в іноземній валюті. Так, ознайомившись з умовами Кредитного договору та підписуючи його [PERSON] знав про те, що йому надається кредит саме в доларах США, а не в національній валюті України - гривні, а поручителі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підписуючи договір поруки на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням в іноземній валюті боржника [PERSON], які виникають з умов вищезгаданого Кредитного договору. Отже, встановлені судом обставини свідчать про справедливість укладеного Кредитного договору та Додаткових угод до нього, а також про те, що Банк добросовісно діяв в інтересах відповідача [PERSON] та надав йому кредит в іноземній валюті. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст. 624, 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як було вище наведено Банком був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених Кредитним договором, однак, відповідач [PERSON] всупереч вимогам чинного законодавства та умов Кредитного договору належним чином свої зобов'язання по поверненню чергової частки кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом не виконав та не здійснив повернення кредиту та сплати відсотків у повному обсязі у встановлені Кредитним договором строки, у зв'язку з чим Банк скористався своїм правом, наданим наведеною вище ст. 1050 ЦК України, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Про ці обставини зазначив представник Банку в позовній заяві та вони не спростовані відповідачами, у зв'язку з чим ними не виконані вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті може застосовуватись тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Оскільки позичальник [PERSON] свої зобов'язання з повернення кредиту в обумовлені Кредитним договором строки не виконав, то станом на 18.08.2015 року, за розрахунками, наданими Банком (т.с. 1 а.с. 89 - 103), які перевірені судом та не були спростовані відповідачами за первісним позовом, оскільки ними не було проведено оплату призначеної за їх клопотанням судово-економічної експертизи (т.с. 3 а.с. 152 - 250; т.с. 4 а.с. 1 - 30), у нього виникла заборгованість за кредитним договором та процентам на загальну суму 44 858,88 доларів США та по пені у розмірі 66 286,98 гривень, а саме 37 800,34 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 058,54 доларів США - прострочена заборгованість за процентами; 15 932,81 гривень - пеня за несвоєчасне погашення за кредитом; 50 354,17 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. З огляду на викладене, вказана заборгованість підлягає стягненню з боржника - відповідача [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. У абз. 2 п. 14 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземні валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до повідомлення Національного банку України від 07.02.2017 р. на день ухвалення рішення Національний банк України встановив такий офіційний курс гривні до долара США: 100 доларів США дорівнюють 2 726,27 гривням. Отже, приймаючи до уваги заявлені Банком позовні вимоги в іноземній валюті (в доларах США), а також офіційний курс долара США до української гривні на день ухвалення рішення, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за кредитом та процентам на загальну суму 44 858,88 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 07.02.2017 р., виходячи з розрахунку 2 726,27 грн. за 100 доларів США, 1 222 974,19 грн. (44 858,88 доларів США х 2 726,27гривень : 100). Що ж стосується позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до поручителів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], то суд не погоджується з вимогою позивача за первісним позовом, що вказані поручителі мають нести солідарну відповідальність із боржником [PERSON], та вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Так, як було зазначено вище, кожний із поручителів уклав окремий договір поруки з ПАТ «УкрСиббанк», про що йшлося вище, а тому кожний із поручителів не можуть відповідати перед банком солідарно між собою. Крім того, як вбачається з договорів поруки порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань Позичальника по Кредитному договору або до погашення Поручителем зобов'язань Боржника в рахунок виконання зобов'язань за Основним договором в сумі та в межах якої Поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше. Отже, з зазначеного слідує, що строк поруки договорами не встановлено. З наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] повністю припинив здійснювати виплати за кредитним договором з 27.12.2012 року, а по процентам з 17.01.2014 року (т.с. 1 а.с. 94, 99). За таких обставин, суд дійшов висновку, що у кредитора виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного основного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 27.12.2012 року (з моменту порушення зобов'язання щодо сплати тіла кредиту) та протягом наступних шести місяців. З матеріалів справи також вбачається, що 04.11.2014 ПАТ «УкрСиббанк» було направлено на адресу поручителів листи із вимогою про усунення порушення зобов'язань. Із позовом до позичальника та/або поручителів ПАТ «УкрСиббанк» після припинення позичальником здійснення виплат за договором не зверталось. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17.09.2014 року по справі № 6-53цс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язків для судів, суд вважає необхідним вказати на наступне. Згідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин та спору сторін), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Отже, зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя. У постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-70цс14 Верховний Суд України за результатами розгляду заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2013 року у справі за позовом про стягнення заборгованості дійшов правового висновку про те, що якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги: такою вимогою кредитора до поручителя може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку; непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням; звернення до суду після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. В зв'язку з наведеним та на підставі встановлених судом обставин справи, з урахуванням досліджених судом доказів, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» щодо стягнення з поручителів грошових коштів солідарно з боржником [PERSON] З огляду на те, що позивачу за первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» відмовляється в позові про задоволення своїх вимог за рахунок поручителів у зв'язку з припиненням поруки, суд приходить до однозначного висновку про задоволення зустрічних позовних заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання припиненими договорів поруки, та визнає такими, що припинились договори поруки: № 49871 з наступними до нього додатковими угодами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 13 жовтня 2006 року; № 49873 з наступними до нього додатковими угодами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 13 жовтня 2006 року; № 49875 з наступними до нього додатковими угодами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 13 жовтня 2006 року; № 239502 з наступними до нього додатковими угодами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 20 липня 2009 року; № 239503 з наступними до нього додатковими угодами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 20 липня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача за первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, а з ПАТ «УкрСиббанк», як відповідача за зустрічними позовами, підлягають стягненню на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] понесені ними судові витрати по сплаті судового збору при звернені до суду з зустрічними позовами.

Outcome: partial