Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 68 529.16 доларів США та пені в сумі 46 678.18 грн. з [PERSON], та звернення стягнення на предмет іпотеки - салон-перукарню «Азалія», загальною площею 52,7 кв.м, розташоване за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Української Дивізії, 9/1 в рахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, що належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку, встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності відповідно до законодавства . 05.05.2015р. та 24.07.2015р. позивачем було уточнено та збільшено позовні вимоги: про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 71 105.5 доларів США та пені в сумі 219 098.79 грн. з [PERSON], та звернення стягнення на предмет іпотеки - салон-перукарню «Азалія», загальною площею 52,7 кв.м, розташоване за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Української Дивізії, 9/1 в рахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, що належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] Представник позивача в судових засіданнях підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, при цьому зазначила що між позивачем та відповідачем 1 не було досягнуто узгодженості по можливому добровільному врегулюванні спору. Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні 12.05.2015р. позов не визнав з підстав зазначених в запереченні, в подальшому в судові засідання 06.07.2015р. (прохання про відкладення без належного підтвердження підстави), 20.07.2015р., 24.07.2015р. (повернення повістки за закінченням терміну зберігання) та 02.09.2015р. (прохання про відкладення без належного підтвердження підстави) не зявився, тому суд зважаючи на те, що провадження по даній справі відкрите 01.10.2014р., а неявка відповідача 1 є необґрунтованою та такою що спричиняє затягування своєчасний розгляд справи вважає за можливе завершити розгляд без участі відповідача 1. Відповідач 2,3 в судові засідання 04.11.2014р., 22.01.2015р., 27.03.2015р., 12.05.2015р., 06.07.2015р., 20.07.2015р., 24.07.2015р. та 02.09.2015р. не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, а тому, виходячи з того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а представник позивача подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи без їх участі. За вимогою ч.8 ст..76 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором про надання споживчого кредиту №11334624000 від 16.04.2008р. ПАТ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кошти в сумі 76000 доларів США на умовах, згідно кредитного договору (зі змінами від 02.04.2009р.) зі сплатою 9 % річних, з терміном погашення до 16.04.2020 року (а.с.8-16). Умовами договору (п.5.5, 8.3, 12.1) також було передбачено, що у разі настання обставин, в т.ч. прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та процентів з боржника, а п.10.1 право звернення на заставне майно. Пунктом 8.1 передбачено відповідальність позичальника в частині сплати пені. Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В забезпечення виконання кредитних зобовязань за вказаним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 16.04.20108р. №11334624000/П (зі змінами від 02.04.2009р.) (а.с.17-19). За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, згідно положень договорів поруки (п.1.3,1.4) поручитель відповідач 2 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. В забезпечення виконання кредитних зобовязань за вказаним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки б/н від 16.04.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №990, предметом якого є нерухоме майно салон-перукарня «Азалія», загальною площею 52,7 кв.м, розташоване за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Української Дивізії, 9/1, що належить іпотекодавцям на праві спільної власності в рівних частинах (а.с.2-23, 31-36), зі змінами 20.05.2009 р. (а.с.24-25). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач 1 належним чином не виконував умови договору, та станом на 03.07.2015 року заборгованість по кредиту становить 71105,50 доларів США, з яких 59599,49 доларів США заборгованість по кредиту, 11506,01 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, та заборгованість зі сплати пені в розмірі 219098,79 грн., з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом становить 138253,25 грн. та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами становить 80845,54 грн. (а.с.177-188). Зазначена обставина нічим не спростована. Як встановлено судом, позичальник є одночасно і іпотекодержателем, вимоги в частині стягнення коштів стосуються фінансового поручителя, а вимоги щодо стягнення предмета іпотеки іпотекодавців, один з яких є позичальником. У звязку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачам вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобовязання за кредитним договором, в якій є дострокова вимога повернення кредиту, а також якщо у разі невиконання розпочато буде звернення стягнення на майно, яка залишена останнім без задоволення та без відповіді (а.с.50-59). Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу дострокового погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом продажу визначеної в позові. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами ст..1054, 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у договору іпотеки. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону. Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку, встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності відповідно до законодавства, а тому суд приходить до висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. При цьому, вирішуючи даний спір в цілому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України. Так, аналіз судової практики застосування судами законодавства яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, вказує на те, що суди припускаються помилок під час вирішення справ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно зі стягненням заборгованості за кредитним договором. Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення. Рішення судів, мають бути такими, що відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Зважаючи на дану правову позицію, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - салон-перукарню «Азалія», загальною площею 52,7 кв.м, розташоване за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Української Дивізії, 9/1 в рахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, що належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку, встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності відповідно до законодавства. Щодо вимоги про стягнення коштів з фінансового поручителя відповідача 2, то дана вимога є передчасною і може заявлятися позивачем після виконання чи невиконання рішення суду, а тому задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду будуть надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Статтями 10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів 1, 3 також слід стягнути солідарно на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial