Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 11 173,70 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 06 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31.03.2018 року становить 11 173, 70 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 377,60 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5 329,79 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 458,04 грн. та штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 508,27 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просить у разі неявки в судове засідання відповідача провести розгляд справи у відсутності представника банку, вказав, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, до суду подала відзив на позовну заяву у якому просить відмовити і його задоволені та застосувати строк позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, 06 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 1 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем заяви позичальника, додатками до якої є Умови і правила надання банківських послуг (надалі по тексту - кредитний договір, а.с. 8-14 зв). За нормою ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умовами кредитного договору визначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, перевіреного судом та не оспорюваного відповідачем, станом на 31.03.2018 року заборгованість відповідача становить 11 173, 70 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 377,60 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5 329,79 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 458,04 грн. та штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 508,27 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачені умовами договору. Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором банком нараховано 1008,27 грн. штрафів, які згідно позовної заяви, складаються з фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 508,27 грн. Оцінивши зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 1 008,27 грн. суперечать вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, оскільки банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання. Тому вимоги позову в частині стягнення штрафу в розмірі 1008,27 грн. задоволенню не підлягають. Однак суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Кредитний договір між сторонами був укладений 06.06.2007 року, згідно його умов, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Дослідивши та вивчивши розрахунок заборгованості за договором б/н від 06.06.2007 р., наданий банком (а.с. 4-7) суд встановив, що останнє погашення заборгованості [PERSON] по тілу кредиту та відсотках було здійснено 30.10.2007 року (а.с. 4). Доказів вчинення відповідачем інших платежів суду не надано. Позивач звернувся з даним позовом до суду 14.05.2018 року. Відповідач подала до суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14. Зважаючи на викладене, суд убачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності у зв'язку зі спливом її строку, оскільки останнє погашення заборгованості за кредитним договором відбулося 30.10.2007 року, позивач звернувся до суду з позовом 14.05.2018 року, відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі.

Outcome: dismissed