Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2013 року в сумі 107409,33 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що 25.10.2013 року відповідач по справі підписав анкету-заяву, згідно якої отримав платіжну картку, відповідно якої йому надано кредит в сумі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. На виконання умов даного договору банк свої зобов'язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, а тому станом на 30.04.2018 року має заборгованість по кредитному договору на загальну суму 107409,33 гривень. Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, в клопотанні від 07.06.2018 року просить справу слухати без участі представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на матеріали позову та відповідь на відзив (а.с.41, 94-99). Представник відповідача адвокат [PERSON] в судове засідання не прибув, до суду надав заяву про слухання справи у його відсутності, позовних вимог не визнає, посилаючись на відзив на позовну заяву, просить суд відмовити в позові за пропуском строку позовної давності (а.с.52-54,125). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 25.10.2013 року відповідач [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» , підписав анкету-заяву, згідно якої отримав платіжну картку, відповідно якої йому надано кредит в сумі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (копія анкети-заяви від 25.10.2013 року - а.с. 6). На виконання умов даного договору банк свої зобов'язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, а тому станом на 30.04.2018 року має заборгованість по кредитному договору на загальну суму 107409,33 гривень, яка складається з: 4637,06 грн. - заборгованість за кредитом; 92892,84 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4288,51 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500 грн. (фіксована частина), 5090,92 грн. (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 30.04.2018 року (а.с.4-5). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язався вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правого зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання ( ст.510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди ( ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений строк. Разом із тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст.257 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банкіських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» передбачено позовну давність на повернення кредиту, процентів та ін. тривалістю в 50 років. Проте дані Умови не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 25.10.2013 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, а тому суд, беручи до уваги правову позицію ВСУ від 04.11.2015 року № 6-1926цс15, дійшов висновку про те, що строк позовної давності за договором № б/н від 25.10.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] збільшений не був. Відповідно Умов та правил надання банкіських послуг, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення платежів за договором (в т.ч. тіла кредиту, процентів, пені та ін.) необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, суд приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до вимог Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.7), обов'язковий щомісячний платіж становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн., тобто відповідач повинен був щомісячно вносити 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. [PERSON] останній платіж за кредитним договором № б/н від 25.10.2013 року здійснив 16.07.2014 року і з цього часу перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Таким чином у ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до п. 2.1.1.12.7.2- 2.1.1.12.11 Умов та правил надання банківських послуг, право на стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] виникло з часу настання сплати наступного платежу, тобто з 16.08.2014 року. Проте звернення до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило лише 27.06.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що останній платіж за договором б/н від 25.10.2013 року здійснено 26.10.2015 року шляхом списання коштів з рахунку клієнта відповідно до п. 1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, згідно якого клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з його рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строків платежів по іншим договорам. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору. Автоматичне погашення банком частини кредиту в 2015 році з рахунку [PERSON] не свідчить про визнання ним свого боргу та не може слугувати підставою для переривання позовної давності виходячи з наступного. Підстави переривання строку позовної давності встановлені статтею 264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново ( ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України). При цьому слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Таким чином, не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Оскільки позивачем не надано суду будь-яких належних доказів, що автоматичне погашення частини кредиту з іншого відкритого рахунку [PERSON] відбулось за його згодою, то таке погашення боргу не може вважатися добровільним та таким, що перериває строк позовної давності. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити через сплив строку позовної давності.

Outcome: dismissed