Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач 05 січня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіальне управління юстиції у Дніпропетровської області про відстрочку сплати заборгованості по аліментам. Позивач у своєму позові посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON], [INFO], починаючи з 08 серпня 2014 року і до повноліття сина. Через відсутність протягом тривалого часу стабільного заробітку у позивача утворилась заборгованість за аліментами в розмірі 26139,53 грн. Позивач працює таксистом, а його автомобіль було арештовано та вилучено державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області на підставі постанови про арешт майна боржника від 27 липня 2015 року та постанови про розшук від 04 жовтня 2016 року. В звязку із вищезазначеним на теперішній час позивач позбавлений можливості заробляти, отримувати дохід та відповідно сплачувати аліменти. Позивач просив суд відстрочити сплату заборгованості по аліментам у розмірі 26139,53 грн., які стягнуто з нього на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнала в повному обсязі. 24 лютого 2017 року до суду надійшов лист Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровської області з проханням розглядати справу без участі їх представника та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані та представлені докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 червня 2007 року по 17 жовтня 2014 року (а.с. 24-25). Від сумісного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON], [INFO], починаючи з 08 серпня 2014 року і до повноліття сина (а.с. 5-6). Згідно довідки-розрахунку Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року № ВП45174457/27 у [PERSON] існує заборгованість по аліментам, розмір якої станом на 20 квітня 2017 року становить 32191,42 грн. (а.с. 29). Обов'язок матері, батька утримувати дитину та виконання такого обов'язку визначено в главі 15 СК України. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 року), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 197 СК України передбачено, що з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження свого скрутного матеріального становища та неможливості сплачувати заборгованість по аліментам. З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд приймає до уваги невиконання позивачем протягом тривалого часу своїх обовязків по утриманню дитини, відсутність у позивача обставин, що мають істотне значення для відстрочення сплати заборгованості по аліментам, вважає вимоги позову необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, а, отже, згідно ст. 88 ЦПК України за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed