Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач 03. 03. 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки площею 1000 кв.м., посвідчених приватним нотаріусом ЧМНО Сопільняк А.О. від 19.12.2008 року,\~ відповідно до яких він подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок та земельну ділянку площею 1000 кв.м. розташованих за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що він не розумів, які договори укладав і вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки вони з відповідачем домовилися, що останній буде доглядати його та дружину, надавати допомогу з харчуванням, утриманням та проведенням необхідного ремонту будинку. Вказував, що після укладення договорів відповідач спочатку їм допомагав, проте з 2008 року він зі своє сім`єю проживає за межами України та не має наміру повертатися в Черкаси. Жодної допомоги не надає. Крім того, зазначив, що відповідач фактично дар не прийняв, за вказаною адресою не проживає, ключів від будинку не має, обов`язків власника не виконує Просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 19 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 217 19.12.2008р.); визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 грудня 2008 року площею 1000 кв.м., розташованої по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 218 19.12.2008р.). В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі. Разом з тим, позивач [PERSON] суду пояснив, що відповідач являється сином його дружини від першого шлюбу, яка фактично вмовила його на укладання цих договорів. Відповідач з дитинства зареєстрований у вищевказаному будинку, та до моменту укладення спірних договорів проживав разом з ними. Останній раз він приїжджав в 2008-2009 роках. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце судового засідання повідомлявся через оголошення в пресі. Дослідивши\~ матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, суд прийшов до наступного: Судом встановлено, що 19 грудня 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , що діяла як законний представник від імені [PERSON] з іншої сторони були укладені договори дарування, згідно умов яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який належав дарителю на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Черкаським обласним держнотархівом 09.10.2008р. за р.№ 310, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.06.2008р. та земельну ділянку площею 1000 кв.м., призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , та яка належала дарителю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 8686528, виданого Черкаським міським управлінням земельних ресурсів 09.02.06р. на підставі рішення Черкаської міської ради від 22.11.2005р. № 8-759. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що оспорювані ним договори дарування були укладені під впливом помилки, оскільки він не розумів, який договір підписував, та вважав, що підписує договір довічного утримання, тому що відповідач обіцяв їх доглядати, надавати допомогу з харчуванням, утриманням будинку, що і робив після укладення договору. Проте з 2008 року [PERSON] проживає за кордоном та не має наміру повертатися до міста Черкаси, допомоги їм не надає, жодних витрат по утриманню будинку\~ не несе. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється сином позивача. Про договори дарування він дізнався нещодавно. Спочатку Водяник допомагав батькам, а потім виїхав проживати до [PERSON] та назад повертатися не бажає, наразі гроші батькам не висилає та нічим не допомагає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється дружиною позивача та матірю відповідачу. Вказувала, що це вона вмовила чоловіка переоформити будинок на її сина, чоловік на той час дуже хворів, переніс чимало операцій. Вони пенсіонери та потребували допомоги. Син [PERSON] на той час проживав з ними в будинку та обіцяв, що буде допомагати, проте поїхав в Португалію та приїжджати не збирається. Зараз за ними доглядає молодший син [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами сім`ї [PERSON] . Водяник [PERSON] проживав у їх будинку з дитинства допомагав батькам, потім поїхав в Португалію. Останній раз його бачили ще в 2008 році. Зараз позивачу допомагає його син [PERSON] . Вказували, що вони дуже здивувалися, чому позивач оформив будинок не на свого рідного сина [PERSON] . Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей( ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Верховний Суд України в постанові від 16 березня 2016 року по справі за № 6-93цс16 висловив наступну правову позицію. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку та користування земельною ділянкою після укладення договорів дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статтей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Застосовуючи наведені вище положення законодавства і правову позицію Верховного Суду України до даних правовідносин, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими на підставі наступного. В судовому засіданні встановлено, що при укладанні сторонами оспорюваних договорів дарування від 19.12.2008 року, позивач [PERSON] не розумів правових наслідків\~\~укладання цього договору, не розумів, що він не покладає на відповідача обов`язків по догляду за ним та його дружиною, тобто помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Ця помилка має істотне значення, тому що позивач переуступивши своє право власності на будинок та земельну ділянку, в кінцевому наслідку, не отримує допомоги з боку відповідача, сам оплачує комунальні послуги за будинок, утримує його в належному стані та сплачує мито за земельну ділянку, що підтверджується квитанціями, які є в матеріалах справи, хоча наразі перебуває в скрутному матеріальному становищі та потребує сторонньої допомоги. \~\~\~\~\~\~\~ Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення позивача під час укладення ним договорів про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є його єдиним житлом та земельної ділянки. Позивач як особа похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, й укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Наведене вище свідчить про те, що при укладенні оскаржуваних договорів позивачем мала місце помилка, тобто\~ неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договорів довічного утримання. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. У п.п.5,10 вказаної Постанови зазначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. З огляду на зазначене, в силу ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оспорювані договори дарування жилого будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] підлягають визнанню недійсними, оскільки вони були укладені під впливом помилки із застосуванням наслідків недійсності зазначених правочинів відповідно до положень ст.216 ЦК України.\~ Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved