Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач 01 грудня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2002 року та Реєстраційного посвідчення на квартиру. Хоча титульним власником квартири є [PERSON], однак згідно статті 60 СК України, вона має право на ? частину вказаної квартири, оскільки квартира була придбана у шлюбі з [PERSON], який мав право на іншу ? частину квартири. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів [PERSON]. Позивач звернулася з письмовою заявою про прийняття спадщини до Другої Дніпропетровської держнотконтори. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки спадкодавець за життя не отримав та не зареєстрував на своє ім'я спірне майно. Позивач просила встановити юридичний факт, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засідання позовну заяву не визнала в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала та не заперечувала проти її задоволення. Третя особа Друга Дніпропетровська держнотконтора в судове засідання не з'явилася, письмово просила слухати справу у відсутність їх представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справ встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 жовтня 2002 року приватним нотаріусам Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко С.В., за реєстровим № 2969 (а.с.12-13). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1983 року по [INFO] (а.с.7,14). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.7). За життя [PERSON] 16 жовтня 2012 року склав заповіт на ім'я [PERSON], згідно якого заповідав їй усне належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті (а.с.8). Згідно ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи № 13/2014, заведеної Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], з заявою про прийняття спадщини за заповітом 11 січня 2014 року звернулася [PERSON], 26 лютого 2014 року з заявою про відмову від обов'язкової частки та від належної їй частини у спадщині звернулася [PERSON] (а.с.29-41). Проте, [PERSON] на даний час не має можливості отримати свідоцтво про право спадщину, оскільки згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 06.09.2014 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] була куплена [PERSON] та [PERSON] під час їхнього шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.10.2002 року. В зв'язку з тим, що право власності на вказану квартиру належить останнім на праві спільної сумісної власності, визнати право власності на частину квартири можливо лише в судовому порядку (а.с.40 на звороті-41). Норми ч. 1 ст. 60, ст. 63, ч.1 ст. 64, ст. 69, ч. 1 ст. 70, діючого на момент смерті [PERSON], Сімейного кодексу України визначають наступне. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 64 Сімейного кодексу України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчено. (ст. 69 Сімейного кодексу України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України). Законодавством встановлено, що спільна сумісна власність є безчастковою і право кожного із співвласників поширюється на все майно. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], однак спадкодавець за життя не набув право власності на спірну частину квартири у встановленому законом порядку. Разом з тим, судом неодноразово роз'яснювалось позивачу про право уточнити позовні вимоги, однак позивач не скористався таким правом. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, технічного паспорту, в квартирі самовільно збудована або переобладнана площа. Зазначене переобладнання рішенням РВК № 286/17 від 20.09.2002 року узаконено. Однак, позивачка в позовній заяві не вказує які саме відбулися переобладнання (з зазначенням площі), у зв'язку з чим суд позбавлений права вирішити спір по суті. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed