Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позвиач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до Запорізької міської ради, відповідно до якої просить суд встановити факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на 1/2 частин квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Померлий [PERSON] приходиться батьком позивачці. Був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте з квітня 2014 року постійно проживав у позивачці за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці та її батькові - [PERSON] по Ѕ частині за кожним. За життя 21.01.1999 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлка В.М., реєстровий №33, яким заповідав все своє майно [PERSON] . Нотаріусом було вчинено відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв`язку із пропущенням строку на прийняття спадщини та не встановлення факту сумісного проживання з спадкодавцем. Інших спадкоємців за законом та за заповітом у [PERSON] немає. Позивач надав заяву про слухання справи за її відсутності. Позов підтримала з підстав викладених у ньому, просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. При розгляді справи поклався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Згідно зі свідоцтвом про право власності від 4.07.1994 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної приватної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2012 року посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Бєлка В.М. після померлої [PERSON] , спадкоємцем стала [PERSON] . Спадщина складалась з Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] батьком останньої є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Позивачка 25.10.2019 року звернулася із заявою до нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька - [PERSON] . Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.11.2019 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв`язку із пропущенням строку на прийняття спадщини та не встановлення факту сумісного проживання з спадкодавцем. Згідно з заповітом від 21.01.1999 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав все своє майно [PERSON] . Згідно з листом №2337/01-08 від 08.11.2019 року КНП «ЦПСД №10» перебував під наглядом сімейного лікаря з 25.04.2014 року по 1.03.2019 року та не однократно оглядався сімейним лікарем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі прав та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п. 211 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 03.03.2004року за № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те ,що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини ;реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, саме факт постійного проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Отже єдиним спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є позивачка, що підтверджується також довідкою лікарні про надання послуг померлому за адресою її реєстрації, саме вона зазначена у заповіті у якості спадкоємця, заповіт недійсним не визнаний, позивач не відмовлявся від прийняття спадщини. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Таким чином з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, проаналізувавши правові норми, що регулюють встановлені судом правовідносини, враховуючи наявність заповіту відносно спадщини, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved