Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначено, що 21 березня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір № MR72RP129830002. Відповідно до умов договору відповідач отримала кредит у сумі 8200 гривень 00 копійок, строком на 12 місяців, з кінцевим строком погашення до 20 березня 2013 року, та сплатою за користування кредитом 0,12 % річних, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 200 гривень 00 копійок та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 205 гривень 00 копійок. Однак, відповідач свої зобов'язання за кредитом виконує не належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 19198 гривень 31 копійок та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок. В судове засідання представник позивача не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання відповідач не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за адресою її місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, крім того, лист, яким направлялась судова повістка, був повернений до суду із відміткою про відсутність відповідача за зазначеною адресою, тому суд відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважає, що відповідач була повідомлена належним чином, визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27 вересня 2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того, це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів, передбачених договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти. Як встановлено в судовому засіданні, 21 березня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір № MR72RP129830002. Відповідно до умов договору відповідач отримала кредит у сумі 8200 гривень 00 копійок, строком на 12 місяців, з кінцевим строком погашення до 20 березня 2013 року, та сплатою за користування кредитом 0,12 % річних, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 200 гривень 00 копійок та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 205 гривень 00 копійок. Згідно умов договору, договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. При укладенні договору відповідач прийняла на себе зобов'язання повернути кредит в термін, встановлений договором, та сплачувати проценти за користування кредитом. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплати процентів за користування коштами в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі. На виконання договору позивач здійснив видачу кредитних коштів відповідачу в сумі, визначеній у договорі, у повному обсязі, тим самим позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем за договором. За умовами п.п. 2 - 6, 9 договору, строк кредиту 12 місяці з 21 березня 2012 року по 20 березня 2013 року включно. Відсоткова ставка 0,12 % річних. Єдиноразова винагорода за надання фінансового інструменту 200 гривень 00 копійок. Щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 205 гривень 00 копійок. Щомісячний платіж у сумі 888 гривень 78 копійок, період сплати з 25 по 29 число кожного місяця. Платежі з повернення кредиту, сплати відсотків за його використання та інших платежів за цією заявою здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах, в порядку та на умовах, що зазначені в заяві та відповідно до графіку платежів, який є невід'ємним додатком до цієї заяви. Пунктами 2.4.2.2.2 - 2.4.2.2.4 договору передбачено, що позичальник зобов'язаний: погашати кредит в порядку та строки згідно заяви; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та умов дійсних умов і тарифів; повну оплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку винагороду в строки та розмірах відповідно до тарифів, заяви і дійсних умов. Однак, в порушення умов договору відповідач не виконала належним чином зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними, має прострочену заборгованість, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Згідно п. 2.4.5.1 договору, в разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, включаючи заборгованість, що виникла відповідно до п. 2.4.3.6, 2.4.5.2, 2.4.5.3 умов і правил, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом, в тому числі заборгованості згідно п. 2.4.3.6, 2.4.5.2, 2.4.5.3 умов і правил, за кожен день прострочки, але не менше однієї гривні. За умовами п. 2.4.5.5 договору, при порушені позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 90 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 % від суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, відповідач станом на 13 березня 2014 року має заборгованість - 19198 гривень 31 копійок, яка складається з наступного: сума в розмірі 8036 гривень 56 копійок - заборгованість за кредитом; сума в розмірі 05 гривень 69 копійок - заборгованість за відсотками; сума в розмірі 2050 гривень 00 копійок - заборгованість по комісії; сума в розмірі 7715 гривень 66 копійок - заборгованість з пені; сума в розмірі 500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована частина); сума в розмірі 890 гривень 40 копійок - штраф (процентна складова). Вказана сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем. Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач порушила умови договору, взяті на себе зобов'язання виконує неналежним чином, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов кредитного договору, суд вважає необхідним суму заборгованості стягнути з відповідача. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 19198 гривень 31 копійок та судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved