Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач, 09.12.2019 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до його повноліття, а також на її утримання у розмірі однієї шостої заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином трьох років. Вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем з грудня 2015 року по жовтень 2019 року перебувала у цивільному шлюбі. Від спільного життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . З 15.10.2019 року сімейні стосунки між ними припинені, проживають вони окремо, дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Вона наразі не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, отримує щомісячно допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн., також одноразово отримала грошову допомогу на придбання твердого палива в розмірі 5569 грн. 11 коп., власного житла не має. Вказаних коштів не вистачає ні для власного забезпечення, ні для забезпечення дитини, інші доходи у неї відсутні. Відповідач наскільки їй відомо, офіційно працевлаштований, аліменти нікому не платить, стягнення за виконавчими документами з нього не проводяться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має, є працездатним, тож має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Також вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти і на її утримання, до досягнення сином трьохрічного віку, так як в добровільному порядку він цього не робить. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд справу розглянути у її відсутність, не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного життя мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , батьком якого згідно зі свідоцтвом про народження є відповідач (а.с.6). Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні (а.с.8). Відповідно до довідки про доходи позивач у період з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року отримала соціальні виплати на загальну суму 10729 грн. 11 коп. (а.с. 7). Доказів про доходи відповідача суду не надано. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція ООН про права дитини (прийнята й відкрита для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), визначає пріоритет у суспільстві інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 6 Конвенції містить принцип щодо необхідності забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи (абз. 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року). Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За приписами ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Статтею 84 Сімейного Кодексу Українипередбачено що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таке право дружина має незалежно від того, чи вона працює, та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. До того ж, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та враховуючи обставини, визначені ст.182 Сімейного кодексу України,суд вважає за необхідне позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до його повноліття, а також по 1/6 частині заробітку на утримання самого позивача до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Визначаючи строк, з якого і до якого стягувати аліменти на утримання позивача, суд виходить з норм ст.79 та ч.2 ст.84 СК України, відповідно до яких аліменти на утримання дружини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, право на утримання припиняється у разі досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного, ст.ст. 84, 91,180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved