Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

позивач 06 квітня 2016 року звернувся до суду з позовом про захист прав споживача та розірвання договору лізингу, мотивуючи свої вимоги тим, що з метою придбання автомобіля через мережу Інтернет він знайшов оголошення щодо продажу автомобіля ДЖІЛІ МК чорного кольору. Попередньо зателефонувавши, він приїхав до відділення ТОВ «СОЛО ІНВЕСТ» у м. Кривий Ріг, де отримував інформацію щодо автомобіля, його вартості, порядку розрахунку. В звязку з тим, що вказані умови його цілком влаштували, 19 листопада 2015 року він знову приїхав до вказаного підприємства для укладення договору фінансового лізингу. \~ \~ \~ \~Після підписання договору він також підписав заяву, після чого йому пояснили, що він має сплатити 25\~104,00 грн. відповідно до довідки, яку йому надали. Він сплатив кошти та приніс квитанцію до відповідача. Після цього йому дали на підписання додатки 1 та 2 до договору, у яких вартість автомобіля зросла з 125\~520 грн. до 170\~519,91 грн. \~ \~ \~ \~Звернувшись до відповідача з претензіями щодо зміни вартості авто йому повідомили, що якщо він відмовляється від автомобіля, то порушує умови договору і не зможе в повному обсязі повернути грошові кошти, які ним вже були сплачені. На його заяви, що він згоден на купівлю автомобіля на умовах, про які було домовлено між ними йому відповіли, що змінилися обставини. Тому позивач просить розірвати договір № 000077 фінансового лізингу від 19 листопада 2015 р. та стягнути з відповідача суму в розмірі 25104 грн. та судові витрати (а.с.3). 19 жовтня 2016 року позивач заявлені вимоги уточнив, просив суд на підставі статей 203,215 ЦК України визнати правочин договору лізингу недійсним та стягнути з відповідача на користь [PERSON]О, 25\~104 грн. та понесені судові витрати по справі (а.с. 68-69). В судове засідання сторони не зявилися. Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає (а.с. 60). Від Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» до суду надійшли заперечення щодо позову, просять в задоволенні вимог відмовити, оскільки позивачем власноруч підписано договір фінансового лізингу та заяву про розуміння всіх умов договору та бажання його укласти. Власноручно підписано специфікацію по договору з вказаною ціною обраного позивачем автомобіля, яка повністю відповідає ціні, що рукописним способом внесена до договору та додатків до нього. Дійсність укладеного договору також підтверджується діями позивача щодо внесення адміністративного платежу, що підтверджується квитанціями, який становить 10% від вартості предмета лізингу, зазначеного в договорі. Позивач свідомо сплачував адміністративний платіж в розмірі 25104 грн. Тому просять в задоволенні вимог відмовити повністю (а.с. 22-25). Відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 19 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛО ІНВЕСТ» та [PERSON] було укладено договір № 000077 фінансового лізингу (а.с. 6-11). Згідно п. 1 договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації: марки Geely комплектації MK обємом двигуна 1,5 (п.п. 1.1). Вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору зазначається в даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та додатку № 1 до даного договору, який є його невідємною частиною (п.п. 1.2). Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни. Введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець (п.п. 1.4). Відповідно до п.п. 8.1. договору, вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 170 519,91 грн., що еквівалент становить 6685,43 євро за офіційним курсом НБУ. Остаточна вартість предмету лізингу визначається в грошовій одиниці України (гривні) на момент підписання акту приймання-передачі відповідно до еквівалентної вартості предмета лізингу у валюті фінансування, виходячи з валютного курсу НБУ гривні до євро на момент підписання акту приймання-передачі. При цьому сторони складають акт узгодження ціни, який підтверджує погодження ними зміни вартості предмета лізингу. Згідно підпунктів 9.1. та 9.2. договору, авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмету лізингу, зазначеного у даному договорі та у специфікації. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених у даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту з підписання даного договору платежами, які визначені у додатку № 1 до даного договору. На авансовий платіж, який оплачується у відповідності до додатку № 1, не нараховуються жодні відсотки. Однак згідно заяви [PERSON] від 19 листопада 2015 р. загальна сума авто визначена в сумі 125\~520,00 грн. (а.с. 12 копія заяви). В якості сплати адміністративного платежу позивачем сплачено 25104,00 грн. (а.с.15, 16 копії накладної, квитанції). Відповідно до статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16.12.1997 (далі Закон № 723/97-ВР) предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Статтею 6 Закону № 723/97-ВР передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними його умовами є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Стаття 11 Закону № 723/97-ВР надає право лізингоодержувачу:1)обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;2)відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;3)вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;4)вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Статтею 16 Закону № 723/97-ВР визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 203 ЦК України, визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, відповідно до ч. 1 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини другої 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (далі Закон № 1023-XII), права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За положеннями частини першої, пункту сьомого частини третьої, частини шостої статті 19 Закону № 1023-XII, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно статті 18 Закону № 1023-XII, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частини третьої статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, згідно пункту четвертого частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-III, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону N 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону N 1023-XII, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.15 договору). Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 грн. 40 коп. за майнову (551,20 грн.) та немайнову (551,20 грн.) вимоги.

Outcome: approved