Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач 01 червня 2018 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом (а.с.1-3), який згодом неодноразово уточнював та доповнював (а.с. 31-33, 81-83, 99-101, 155-156), остаточно просив суд стягнути з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України 10 000 грн. у якості компенсації за завдану йому моральну шкоду. Свої вимоги мотивує тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні за № 12017040340003062 від 22 липня 2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України. Вважає, що вказане кримінальне провадження за фактом крадіжки його майна не було розслідувано належним чином, у зв`язку з бездіяльністю досудового розслідування. На даний час належне розслідування не здійснено, злочин не розкрито, правопорушника не встановлено. Через невиконання працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків по забезпеченню швидкого розслідування кримінального провадження, безпідставне порушення строків розгляду кримінального провадження, порушення конституційних прав на володіння майном, йому, як потерпілому по справі, завдано моральної шкоди, яка згідно ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1167, 1177, 1192 ЦК України відшкодовується за рахунок держави. Моральну шкоду він оцінює у 10 000 грн. Вказану суму просить стягнути, з урахуванням поданих уточнень до позовної заяви, з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України. Ухвалою суду про відкриття провадження від 19 липня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 22 жовтня 2018 року на адресу суду від представника Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області Т.Л. Ізотової надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 65-69) з додатками, згідно якого з позовними вимогами не згодні та просять у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до довідки слідчого Нікопольського відділу поліції [PERSON] , від 27 вересня 2018 року № 49/27963, 22 листопада 2016 року до ЖЄОЗП зареєстрована заява [PERSON] щодо таємного викрадення майна та списана до справи № 40/1/29. 22 липня 2017 року слідчим Нікопольського відділу поліції Петровою А.В. дане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 12017040340003062 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 31 липня 2017 року постановою слідчого Нікопольського відділу поліції кримінальне провадження за № 12017040340003062 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України закрито. 27 липня 2018 року суддею Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Борисовою Н.А. прийнято рішення про скасування постанови слідчого Нікопольського відділу поліції 31 липня 2017 року про закриття кримінального провадження № 12017040340003062. 06 серпня 2018 копію ухвали слідчого судді Нікопольського міськрайоного суду в Дніпропетровській області від 27 липня 2017 року направлено прокуророві для організації подальшого досудового розслідування. 26 вересня 2018 року процесуальним керівником Нікопольської місцевої прокуратури постанова слідчого Нікопольського відділу поліції від 31 липня 2017 про закриття кримінального ження № 12017040340003062 скасовано. Отже вищевикладене спростовує твердження позивача щодо бездіяльності слідчого : досудового розслідування кримінального провадження № 12017040340003062 за і викрадення його майна за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Під час здійснення досудового розслідування слідчий є самостійним у своїй діяльності, втручання в яку, крім керівника органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду є незаконним і тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 343 КК України. Отже слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні шконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. З урахуванням вищевикладеного вважають необгрунтованими та безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з Нікопольського відділення поліції завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також вважають, що [PERSON] не надав суду будь-яких процесуальних рішень, якими була б визнана бездіяльність слідчих Нікопольського відділу поліції щодо щодо розслідування кримінального провадження від 22 липня 2017 року № 12017040340003062 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Таким чином, позивачем [PERSON] не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди у сумі 10 000 грн. та доказів того, що під час розслідування кримінального провадження № 12017040340003062 від 22 липня 2017 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України органи, що здійснюють досудове розслідування завдали дії, які не передбачені КПК України чи іншим законодавством, тобто є незаконними. Враховуючи викладене, вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. В матеріалах справи наявні також заперечення на уточнену позовну заяву [PERSON] , що надійшли 09 квітня 2019 року від представника Державної казначейської служби України Н. Сузанської (а.с. 166-168), згідно яких у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі, мотивуючи наступним. Так, позивач просить суд стягнути суму відшкодування моральної шкоди з Казначейства України, як з юридичної особи, але в уточненій позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до Державної казначейської служби України, як відповідача; позивачем не зазначено, якими саме діями Казначейство України порушило права та охоронювані законом інтереси позивача, адже ніяких правовідносин між позивачем та Казначейством України не існує. Жодних дій, рішень або бездіяльності Казначейства України позивач не оскаржує. Також позивачем не наведено жодного посилання на закон або інший нормативний акт, яким прямо передбачено, що в його випадку шкода відшкодовується конкретною юридичною особою, а саме - Державною Казначейською службою України. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин якими він обґрунтовує свої позовні вимоги до Державної казначейської служби України, як відповідача, тому визнання Казначейства України відповідачем по даній справі є недоведеним та необґрунтованим. Зазначають, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду виникає лише за умови встановлення факту незаконних дій або бездіяльності посадових осіб вказаного органу, проте позивачем не надані докази на підтвердження наявності такого факту. Незаконність дій чи бездіяльність працівників зазначених позивачем органів має бути доведена у встановленому законом порядку. Крім того посилалися на те, що матеріали даної справи містять докази того, що позивач ігнорує виклики слідчого на допит (рапорти слідчого про неявку позивача допити). Своїми діями (бездіяльністю), позивач свідомо створює перешкоди для повного та своєчасного проведення досудового слідства. Таким чином, факт наявності моральної шкоди та душевних страждань, на які посилається позивач у своїй заяві, не знаходить фактичного підтвердження, адже позивач не вчиняє дій, спрямованих на швидке розкриття злочину, і відповідно припинення пов`язаних з ним моральних страждань. Враховуючи викладене, вважають, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги до відповідачів, позивач не має право на відшкодування моральної шкоди взагалі, а визнання Казначейства України відповідачем по справі є безпідставним та необґрунтованим. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області Ізотова Т.Л. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилалася на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник Державної казначейської служби України Сузанська Н.С. у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала у повному обсязі та просила у його задоволенні відмовити через безпідставність та необґрунтованість. Також зазначила, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем по даній справі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в листопаді 2016 року до чергової частини Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області надійшла заява від [PERSON] щодо таємного викрадення його майна. Дана подія була 22 листопада 2016 року зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень за № 22251 та списана до справи № 40/1/29 ДОП Нікопольського відділу поліції. 17 липня 2017 року слідчим суддею Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області розглядалася скарга позивача на бездіяльність Нікопольського відділу поліції щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 185 КК України. 22 липня 2017 року слідчим слідчого відділу Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, старшим лейтенантом поліції Петровою А. В. було дане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № 12017040340003062, за ознаками злочину, передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується довідкою про стан досудового розслідування по кримінальному провадженню за № 12017040340003062 за фактом таємного викрадення майна [PERSON] , складеної 27 травня 2019 року слідчим слідчого відділу Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, старшим лейтенантом поліції Петровою А. В. (а.с. 190-195). Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є позивач [PERSON] Відповідно до вказаної довідки, по кримінальному провадженню № 12017040340003062, з 22 липня 2017 року по 24 травня 2019 року виконано ряд процесуальних дій, зокрема допитано потерпілого [PERSON] , допитано у якості свідків відповідних осіб, призначено товарознавчу експертизу та отримано висновок по цій експертизі, направлено відповідні запити та доручення, інше. На даний час проводиться досудове розслідування. В обґрунтування завдання йому моральної шкоди, позивач посилався на невиконання працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків по забезпеченню швидкого розслідування кримінального провадження, безпідставне порушення строків розгляду кримінального провадження, порушення його конституційних прав на володіння майном. Також посилався, що вказане кримінальне провадження за фактом крадіжки його майна не було розслідувано належним чином, у зв`язку з бездіяльністю досудового розслідування. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової шкоди), що закріплено у п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно абзацу ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. За статтею 2 Закону № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином, законодавець визначив, що відшкодування шкоди можливе за наявності встановленого факту конкретних незаконних дій посадових осіб органу владних повноважень та за умов визначених Законом україни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Ч.ч. 1 та 2 ст. 12 вказаного Закону України передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі винесення виправдовувального вироку, для визначення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглянув справу по першій інстанції. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (частини перша, друга статті тринадцятої Закону від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР). Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року. Крім того, аналогічні висновки містяться у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 04 лютого 2019 року у цивільній справі № 752/19717/15-ц та у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10 жовтня 2018 року у цивільній справі № 640/19717/15-ц. Так, [PERSON] пов`язує своє право на відшкодування моральної шкоди із бездіяльністю слідчих при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12017040340003062, з невиконанням працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків по забезпеченню швидкого розслідування кримінального провадження, безпідставне порушення строків цього розгляду кримінального провадження проте, з аналізу наведених норм слідує, що такі дії (бездіяльність) не є тими діями чи бездіяльністю, за наслідками яких виникає право на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Бездіяльність слідчих під час досудового розслідування доведена ухвалами слідчого судді від 17 липня 2017 року та від 27 липня 2018 року, однак, суд приходить до висновку, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не являється достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Скарги позивача на бездіяльність слідчих розглянуті судом відповідно до вимог статей 303- 307 КПК України, і це свідчить про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового слідства. Винесення зазначених ухвал слідчим суддею та постанов прокурором за результатом розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність робітників Нікопольського відділу поліції порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу моральної шкоди. Позивачем [PERSON] не доведено та не надано безспірних доказів, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування йому безпосередньо завдано моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування та заподіяною моральною шкодою, які є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст. 1167, 1176 ЦК України, що є процесуальним обов`язком позивача згідно ст. ст. 76-81 ЦПК України. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження: факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправної бездіяльності Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивачем суду не надано. Судом встановлено, що позивач останнім часом ігнорує виклики слідчого на допит, про що свідчать рапорти слідчого про неявку позивача на допити (а.с. 144, а.с.191-194). Тобто своїми діями (бездіяльністю), позивач сам свідомо створює перешкоди для повного та своєчасного проведення досудового слідства. Таким чином, факт наявності моральної шкоди та душевних страждань, на які посилається позивач у своїй заяві, не знаходить фактичного підтвердження, адже позивач не вчиняє дій, спрямованих на швидке розкриття злочину, і відповідно припинення пов`язаних з ним моральних страждань. Також суд вважає за необхідне зазначити, що під час здійснення досудового розслідування слідчий є самостійним у своїй діяльності, втручання в яку, крім керівника органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду є незаконним і тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 343 КК України. Отже слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні шконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Крім того, Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 04.02.2019 року по справі №752/19717/15-ц та Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц встановлено, що: «Державна казначейська служба України хоча і є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однако згідно пред`явленого позову є виключно органом через який держава реалізує свою правосуб`єктність, а тому на неї покладається обов`язок списати кошти у разі їх стягнення з держави Україна. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином відповідачем у справі є держава... Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини рішень не повинні містити відомості про суб`єкт його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018року в справі №910/23967/16). В уточненій заяві позивач просить суд стягнути моральну шкоду саме з відповідача - Державної казначейської служби України, а оскільки Казначейство України не уособлює державу Україна, а його рахунки не уособлюють Державний бюджет, то Державна казначейська служба України не є належним відповідачем по цій справі. З огляду на це, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди на його користь з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають, у звязку з їх недоведеністю та безпідставністю. Оскільки у задоволені позову про стягнення моральної шкоди відмовлено, то підстави для стягнення судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed