Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач 05 березня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби з надзвичайних ситуацій. В обґрунтування підстав зазначив, що із 17 червня 2002 року він працював на посаді распіраторника, а потім і командира відділення у Дніпропетровському воєнізованому гірничорятувальному загоні Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Зі спливом 17 червня 2012 року десяти років безперервної служби він неодноразово звертався із заявою до відповідача з вимогою про нарахування і виплату послужної винагороди, в чому адміністрація йому відмовила, посилаючись на відсутність коштів. У зв'язку із викладеним, вимушений був звернутися до суду із даним позовом, у якому просив суд стягнути із відповідача на свою користь послужну винагороду у розмірі 6 450,00 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування підстав, посилаючись на викладені у позові доводи та надані докази. Відповідач, в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення з відміткою про вручення адресату в матеріалах справи (а.с.31,33). За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За змістом ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, що пов'язано із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на оплату праці. У зв'язку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] із 2002 року по 2013 рік працював у Дніпропетровському воєнізованому гірничорятувальному (аварійно-рятувальному) загоні Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 31 грудня 2013 року звільнений з роботи, у зв'язку із закінченням строку дії контракту п.2 ст.36 КЗпП (а.с.19-26). А із 08 січня 2014 року прийнятий на посаду командира відділення Дев'ятого взводу на контрактній основі до Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до п.2 Указу Президента України №20/2013 від 16.01.2013 року, державна служба України з надзвичайних ситуацій є правонаступником Міністерства надзвичайних ситуацій України та Державної інспекції техногенної безпеки України, що реорганізовуються. Згідно п.1 положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій затвердженого Указом Президента України №20/2013 від 16.01.2013 року, державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра оборони України (далі - Міністр). ДСНС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сферах цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, профілактики травматизму невиробничого характеру, а також гідрометеорологічної діяльності. Трудові відносини у Дніпропетровському воєнізованому гірничорятувальному (аварійно-рятувальному) загоні Державної служби України з надзвичайних ситуацій регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про аварійно-рятувальні служби», Законом України «Про охорону праці», Статутом про дисципліну працівників спеціальних (воєнізованих) аварійно-рятувальних служб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2000 року № 1540, умовами контракту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2001 року № 1334 «Про затвердження Порядку комплектування та професійної підготовки основного особового складу аварійно-рятувальних служб і типової форми контракту, що укладається з рятувальниками під час прийняття їх на роботу» та Положенням про проходження служби особовим складом Державної спеціальної (воєнізованої) гірничорятувальної (аварійно-рятувальної) служби МНС, затвердженого наказом МНС 03.02.2009 року за № 76. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про аварійно-рятувальні служби» оплата праці рятувальників професійних аварійно-рятувальних служб здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Оплата праці рятувальників, які були залучені в індивідуальному порядку чи в складі об'єктових аварійно-рятувальних служб, за час їх участі у проведенні аварійно-рятувальних робіт, а також за час необхідної професійної підготовки здійснюється згідно з укладеними договорами органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, що залучили рятувальників до проведення зазначених робіт, за рахунок коштів, які виділяються на проведення аварійно-рятувальних робіт і робіт з ліквідації надзвичайних ситуацій та їх наслідків з розрахунку середньомісячного заробітку за місцем основної роботи, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно Наказу Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 10 липня 2006 року № 431 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2006 р. за № 892/12766 «Про упорядкування Умов оплати праці та установлення схем тарифних розрядів працівників бюджетних установ, закладів та організацій», оплата праці працівників здійснюється пропорційно до відпрацьованого часу, виходячи з посадового окладу з урахуванням підвищень, доплат, надбавок, премій та інших заохочувальних виплат, передбачених чинним законодавством. Але, незважаючи на покладений законом на позивача обов'язок доказування обставин, на які він посилається в своєму позові, у відповідності до ст.. 60 ЦПК України, ним взагалі не доведено підстав на право одержання послужної винагороди, який саме її розмір належить до нарахування та виплати йому. Згідно ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Аналіз вищенаведених норм з питань оплати праці свідчить, що жодним із нормативно-правових актів не передбачено нарахування та виплату особовому складу аварійно-рятувальних служб при десяти роках безперервної служби послужної винагороди. Таким чином, майнові вимоги позивача суд вважає незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає, що із позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed