Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Арбузинського районного суду Миколаївськоїх області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний вищий навчальний заклад «Коломийський коледж права і бізнесу» про стягнення з відповідача 2 заборгованості за кредитним договором №LOK-KC-081 від 27.06.2008 року в розмірі 292801,64 грн. та 1000 грн., стягнення з відповідача 2 судових витрат. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївськоїх області від 07.07.2015 року дану справу було передано Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області, та 30.07.2015 року прийнято дану справу до свого провадження. 11.02.2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2на користь позивача заборгованості за кредитним договором №LOK-KC-081 від 27.06.2008 року в розмірі 292801,64 грн. та 1000 грн., стягнення судових витрат. Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач 1 та третя особа, в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи з того, що відповідач 1 та третя особа про причини неявки суд не повідомили, суд вважає, що можливо провести розгляд справи без їх участі. Представник відповідача 2 заперечив позовні вимоги, вказуючи на їх безпідставність, оскільки порука є припиненою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та приватним вищим навчальним закладом «Коломийський коледж права і бізнесу» було укладено кредитний договір №LOK-KC-081, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 400000грн., на поповнення обігових коштів, під 22.96% річних, а при порушенні зобовязань 54% річних, з терміном оплати до 26.06.2009 року (а.с.22-28). Умовами договору передбачалося щомісячна сума платежу до 5 числа місяця, сплата винагороди, пені (п.А.8, А.10, п.5). 26.06.2009 року до даного кредитного договору були внесені зміни додатковим договором №1, згідно якого збільшено в т.ч. відсоткова ставка 23.46% річних, при порушенні зобовязань 59.4% річних, строк виконання до 26.12.2010 року та інші умови зміненого зобовязання (а.с.32-40). В забезпечення виконання кредитних зобовязань за вказаним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено договір поруки від 27.06.2008 року (а.с.29) щодо солідарної відповідальності з позичальником, термін дії поруки до повного виконання зобовязань за кредитним договором. До договору поруки були внесені зміни додатковою угодою №1 від 26.06.2009р. (а.с.41). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010 року було задоволено позов кредитора - ПАТ КБ «Приватбанк» до позичальника (Приватний вищий навчальний заклад «Коломийський коледж права і бізнесу») та ще чотирьох фізичних осіб (поручителів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.) про стягнення солідарно заборгованості за даним кредитним договором в сумі 429705.65грн., судових витрат (а.с.189). Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 28.12.2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LOK-KC-081 від 27.06.2008 року станом на 29.11.2011р. в розмірі 692043.01 грн. на предмет іпотеки що належить позичальнику-іпотекодавцю (а.с.190-193). 15.08.2014 року в забезпечення виконання кредитних зобовязань за вказаним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки з обсягом відповідальності поручителя 1000грн. (а.с.30-31). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17.09.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителів: ПАТ «Акцентбанк» (договір поруки від 20.10.2010 року) та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №LOK-KC-081 від 27.06.2008 року було задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 1191546.1 грн., стягнуто солідарно з двох відповідачів 10000грн., стягнуто з [PERSON] судовий збір. Дане рішення було скасовано за заявою відповідача, позивачем збільшено позовні вимоги та рішенням від 15.10.2015 року позов було задоволено в повному обсязі , а саме стягнуто в солідарному порядку з відповідачів заборгованість станом на 23.05.2013 року в сумі 1 201 546.1грн., стягнуто судові витрати на правову допомогу та судовий збір (а.с.156-158, 20-21, 126,159-161). Однак, Апеляційним судом Дніпропетровської області від 17.12.2015 року дане рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2015 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителів: ПАТ «Акцентбанк» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №LOK-KC-081 від 27.06.2008 року відмовлено (а.с.168-170). При цьому суд апеляційної інстанції прийшов до вірного висновку про припинення договорів поруки, в т.ч. щодо поручителя [PERSON], оскільки строк повернення кредиту визначено до 26.12.2010 року, а позов подано 05.07.2013 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі, що розглядається позивач також не довів суду, що порука поручителів не є припиненою, при цьому, що суд звертає увагу на те, що з поручителем [PERSON] порука в межах відповідальності на 1000грн. була укладена після закінчення строку дії кредитного договору та наявності рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010 року про стягнення боргу з позичальника, та звернення на предмет іпотеки належної позичальнику. Як вбачається з розрахунку позивача станом на 20.04.2015р. заборгованість по кредитному договору за період з 27.06.2008 року по 20.04.2015р. становить (за мінусом стягнутої суми рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2015 року - 1 201 546.1грн.) 293 801.64 грн., з яких: різниця нарахувань стягнутих за рішенням суду, 278 858.7грн., штраф 14942.94грн. (а.с.6-19, 182-188). Позивач в обґрунтування вимог про направлення вимоги поручителю [PERSON] долучив до матеріалів справи копію повідомлення від 24.03.2015 року (а.с.5), однак жодного доказу про направлення його адресату не надав. Щодо відповідача [PERSON] то позивачем взагалі не долучались докази наявності та направлення такої вимоги. Однак, дана заборгованість не підлягає до стягнення з поручителів в солідарному порядку (відповідача 1,2), щодо цього суд зазначає наступне. За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, за змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. В даному спорі за кредитним договором зобовязання забезпечені порукою декількох осіб. Тобто у цьому випадку виникає множинність на боці поручителів. При цьому можливі варіанти забезпечення зобовязань в практиці: поруку надано декількома особами, кожним в повному обсязі за одним договором; поруку надано декількома особами, кожним в повному обсязі, незалежно одна від одної, на підставі окремих договорів; поруку надано декількома особами, але кожен з них ручається тільки в частині зобовязання шляхом укладення як одного, так і декількох окремих договорів. У випадку поруки [PERSON] передбачено солідарну відповідальність її із позичальником. У випадку поруки [PERSON] теж саме. Відповідно до ч. 3 ст. 554 ЦК особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, з кожним поручителем кредитором були укладені окремі договори поруки про відповідальність кожного з них у повному обсязі солідарно з позичальником. Відповідно до ст. 541 ЦК солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання. Зважаючи на те, що норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобовязання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Використовуючи своє право на звернення до суду та диспозитивність вимог, представник позивача на розяснення суду щодо вимог до поручителя, які не є солідарними по відповідальності, не бажав уточнювати та проводити стягнення в частині з кожного поручителя зокрема та з визначенням різного обсягу відповідальності (повної відповідача 2 та в межах тільки 1000грн. відповідача 1), наполягаючи на стягнення в солідарному порядку всієї суми з двох відповідачів (як вже зазначалось вище, вимога першочергово до відповідача [PERSON] взагалі не предявлялася позивачем, використовуючи підсудність за місце проживанням відповідача1, а в подальшому вимога до відповідачів в солідарному порядку стягнення заявлена за повним обсягом всієї суми боргу різної відповідальності за розміром кожного поручителя). За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється (ч.4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду, тобто порука припиняється з моменту настання підстав, з якими законом повязане припинення поруки. Досить часто при укладанні договору поруки сторони включають до нього умову про дію договору поруки до повного виконання основного зобовязання. Верховний Суд України неодноразово висловлювався свою позицію з цього питання (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: № 6-48цс11, № 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі № 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі № 6-78цс12). Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою повязується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК. Слід мати на увазі, що порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.). З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки розуміється як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, виходячи з вищезазначеного та положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, порука з поручителем [PERSON] є припиненою з 27.06.2011 року по строках договору (або ще раніше, оскільки кредитор звернувся до позичальника з вимогою погашення заборгованості за рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.12.2010 року, з якого неможливо встановити чи даний позов був предявлений про стягнення суми боргу достроково), про що вже встановлено в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року (але позов був з інших підстав та іншими сторонами, на що звернув увагу представник позивача при зясуванні судом підстав закриття провадження в частині вимог до одного з відповідачів). Щодо поручителя [PERSON], то в даному випадку поручитель зобовязався відповідати за виконання зобовязання частково в межах суми 1000грн. (ч. 2 ст. 553, ч. 2 ст. 554 ЦК). Строк дії договору поруки, яка укладена після стягнення боргу з позичальника в користь кредитора, визначена до повного виконання зобовязань за кредитним договором. При цьому, представником позивача не надано жодних доказів суду, що заборгованість з позичальника за рішеннями судів (по коштах та по предмету іпотеки) не виконано, в т.ч. частково в межах суми 1000грн., за обсягом відповідальності даного поручителя. Тому, вимога до відповідача 1 є недоведеною суду. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 16, 251, 252, 553, 554, 559 ЦК України,

Outcome: dismissed