Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач 06.06.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса ОМНО Рибак Світлани Олексіївни про визнання договору дарування недійсним та зобов'язання нотаріуса повернути правовстановлюючі документи. 18.09.2017 року позивач уточнив позовні вимог та просив визнати недійсним договір дарування 346/1000 частин квартири [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.06.2012 року та зареєстрованого в реєстрі №231 та визнати за [PERSON] право власності на 346/1000 частин квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено,що [PERSON] в 2007 році було приватизовано кімнату у квартирі спільного заселення за адресою [ADDRESS]. Інша кімната у вказаній квартирі була успадкована позивачем на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом, виданого 6 ОДНК 16.03.2012 року. Загальна частка вказаної квартири, що перебувала у власності позивача складала 346/1000 частин. В 2012 року до позивача звернулась [PERSON], яка є дочкою колишньої дружини позивача, та пообіцяла доглядати за похилим чоловіком, надавати йому матеріальну допомогу, в рахунок чого просила переоформити на неї належну [PERSON] частку квартири. З огляду на тяжке фізичне здоров'я, а саме те, що позивач є інвалідом 2 групи, та матеріальне становище позивач погодився на таку пропозицію. 06.06.2012 року у приватного нотаріуса ОМНО Рибак С. О. було укладено договір дарування належного майна позивачу відповідачці, однак позивач не розумів дійсного змісту та правових наслідків укладання саме цього договору, він вважав, що укладений договір є договором довічного утримання. Однак, довіряючи відповідачці [PERSON] не звертав увагу на назву договору, не читав його та й в силу похилого віку та необізнаності не міг самостійно розуміти його дійсний зміст. Після підписання цього договору позивач так і продовжив проживати у спірний квартирі та у перші місяці [PERSON] надавала позивачу матеріальну допомогу, догляду як такого вона так і не забезпечувала. А наприкінці 2016 року взагалі повідомила позивача, що не може в подальшому його утримувати. Стороння матеріальна допомога позивачу є необхідною, тому він звернувся до відповідачки з метою розірвання договору та його переукладення з іншою особою, яка зможе утримувати позивача, однак у призначений час до нотаріуса вона так і не з'явилась, а нотаріус відмовив позивачу у розірванні договору та рекомендував звернутися до суду із відповідною позовною заявою, що позивачем й було здійснено. В судове засідання а ні позивач, а ні його представник [PERSON], яка також є дочкою відповідачки, не з'явились, протее в матеріалах справи є заява від представника позивача про розгляд справи у її відсутність та згода на заочний розгляд справи. У минулих судових засідання сам позивач надав пояснення аналогічні обставинам, зазначеним у позові, додатково зазначивши, що відповідачка не є рідною його дочкою, він виховує її з 6 років, коли одружився з її мамою. Він є людиною похилого віку та інвалідом, а тому потребує стороннього догляду, допомоги, таку допомогу обіцяла йому надати відповідачка підчас укладання договору дарування, однак ввела в оману позивача, допомогу надавала лише перші півроку після укладення договору дарування, а потім зовсім перестала з'являтися у квартирі, де й продовжує мешкати позивач та самостійно сплачує комунальні послуги, на його телефоні дзвінки не відповідає, єдиний хто допомагає зараз позивачу це його нерідна онучка, тобто дочка відповідачки, [PERSON] [PERSON] пояснювала в судових засіданнях суду, що їй шкода дідуся, якому дійсно потрібна й фізична, й матеріальна допомога. В неї з матір'ю також складні стосунки, тому вона з 18 років проживає окремо. Відповідачка вважає позивача обузою, їй лінь піклуватися про нього та коштів на це вона також не має, а сама [PERSON] ще не може забезпечувати й себе, й дідуся, а тому хоче допомогти останньому та просить розірвати договір дарування, укладений між її матір'ю та не рідним дідусем [PERSON]. також повідомила що вона розмовляла з відповідачкою щодо судового спору, на що вона відповідала що у неї не має матеріальної можливості допомагати позивачу. В судове засідання також не з'явилася відповідачка [PERSON] та приватний нотаріус ОМНО Рибак С. О., суд належним чином сповіщав всі сторони по справі про місце, дату та час слухання справи, причини неявки суду не повідомили. Суд у зв'язку з неодноразовою неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у порядку ст.ст.ч. 4 ст. 169, 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів за згодою представника позивача. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 346/1000 частини квартири [ADDRESS], згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2017 року, належали [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності, виданим 27.08.2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу ОМР та свідоцтвом про право на спадщину від 16.03.2012 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], яка померла 21 серпня 2011 року. Згідно технічного паспорта на зазначену квартиру від 27.04.2012 року належні позивачу на праві власності 346/1000 частин квартири складаються: з житлова кімната літ.4 площею 10,3 кв.м., житлова кімната літ.5 площею 16,8 кв.м., окрема кухня літ.9 площею 3,8 кв.м. 06.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рибак С. О. та зареєстровано в реєстрі під №231. Зі змісту цього договору встановлено, що дарувальник, тобто позивач по справі, дарує, а відповідачка по справі приймає у дар 346/1000 частин квартири [ADDRESS]. Зважаючи на той факт, що відносини між сторонами виникли в звязку із укладенням договору дарування, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК України про недійсність правочинів, та Главу 55 ЦК України, яка регулює відносини, яки склались в звязку із укладенням договору дарування. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Згідно ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як вбачається із пояснень осіб, що брали участь у справі, позивач підписуючи договір, вважав, що укладає з відповідачкою договір довічного утримання. Він розумів, що добровільно передає безоплатно на користь відповідачки належну йому частку квартири, а вона утримує та допомагає йому довічно. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, доказуванню підлягає наявність помилки [PERSON] у розумінні правочину, його наслідків, прав і обов`язків сторін. Судом встановлено, що позивач, [INFO], а отже є особою похилого віку. Згідно довідки серії [NUMBER] виданої на ім'я позивача 19.10.1999 року [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням безстроково. Отже, позивач є особою, яка потребує стороннього догляду. Після укладення оспарюванного договору [PERSON] був впевнений, що уклав з відповідачкою договір довічного утримання, оскільки він продовжив проживати у спірній квартирі, ключі від квартири [PERSON] позивач також не передавав, до квартири вона не заселялась та не реєструвалась у ній, будь-які речі, які належать відповідачці, в квартирі також відсутні. Більш того, досі усі комунальні платежі по квартирі за адресою [ADDRESS] здійснює [PERSON] самостійно. Це вбачається із наданих суду квитанцій за сплату ЖКП та листів Департаменту праці та соціальної політики від 16.03.2017 року у відповідь на звернення позивача від 16.02.2017 року №37-П-35/2 про надання допомоги на сплату житлово-комунальних послуг та листа від 04.05.2017 року щодо розгляду звернення позивача від 10.04.2017 року №37-П-35/3. Іншого належного позивачу на праві власності нерухомого майна немає. Всі ці обставини серед яких похилий вік, інвалідність, самотність, тяжкий матеріальний стан позивача доводять суду, що позивач мав намір укласти саме договір довічного утримання, а відсутність іншого жила, відсутність фактичної передачі вказаної квартири відповідачці після укладення договору, відсутність реєстрації права власності на квартиру за новим власником все це відобразилось на вірному сприйнятті позивачем дійсної природи укладеного договору між ним та [PERSON] в. від 06.06.2012 року. Отже, суд дійшов висновку, що позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилився щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладання між ним та відповідачкою. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, справа № 6-69цс14 від 18 червня 2014 року, відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України та ст. 229 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (зокрема щодо природи правочину, прав та обовязків сторін), такий правочин визнається судом недійсним. Такий правовий висновок також викладений у постановахВерховного Суду Українивід 21 жовтня 2015р. №6-202цс15; від 02 грудня 2015р. №6-2087цс15; від 16 березня 2016р. №6-93цс16, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, а його порушені права належить захистити шляхом визнання договору дарування недійсним та застосуванням передбачених законом наслідків недійсності укладеного правочину. При вирішенні питання щодо стягнення суми судового збору за подання відповідного позову, суд виходить із положень ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідачки підлягає сплата судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved