Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач 01.09.2020 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Їй на підставі договору дарування від 18.03.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 274 належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку крім неї зареєстрований її чоловік - [PERSON] , її син - [PERSON] та колишній співмешканець її бабусі - [PERSON] , відповідач по справі, не мешкає у ній з 1988 року, його особистих речей у будинку також немає. Відсутність відповідача за вказаною адресою з 1988 року підтверджується Актом про не проживання від 07.08.2020 року, складеного Квартальним комітетом № 13. Реєстрація відповідача у належному їй будинку створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг. Враховуючи вказані обставини, вона змушена звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй будинком. Ухвалою про відкриття провадження від 18.11.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного наступного. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2. ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 18.03.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н .В., зареєстровано в реєстрі за № 274 належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно довідки від 07.08.2020 року, складеною Квартальним комітетом № 13 за адресою - [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 1910 року народження. Також мається примітка, що [PERSON] зареєстрован, але не мешкає, згідно акту (а.с. 6). У відповідності до Акту про не проживання від 07.08.2020 року, складеного Квартальним комітетом № 13, [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] , але не мешкає за цією адресою з 1988 року (а.с. 7). В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що відповідач за вказаною адресою не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей у будинку також немає. В той же час його реєстрація створює їй перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як вбачається зі ст.383 ЦК України,власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання вправа власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання колишнього співмешканця її бабусі - [PERSON] таким, що втратив право користування житлом в порядку ст. 391 ЦК України з огляду на його не проживання у будинку протягом тривалого часу ( з 1988 року). Так, механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні визначають «Правила реєстрації місця проживання громадян», затверджені постановою КМУ №207 від 02.03.2016 року. Відповідно до п. 3 Правил, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Таким чином, саме на вказані органи державної влади покладено обов`язок здійснювати облік та реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання громадян. Судом встановлено, що згідно відповіді Заступника міського голови Виконавчого комітету нікопольської міської ради, Ю.О. Сокол , в картотеці відділу реєстрації та обліку громадян управління адміністративних послуг та дозвільних процедур відсутні відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] . Також вказаною відповіддю рекомендовано для більш детального з`ясування відомостей про реєстрацію місця проживання [PERSON] звернутися до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 14). Однак, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 13), відповідач [PERSON] , [INFO] також зареєстрованим не значиться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Отже, під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, наявності будь-яких перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем своєю власністю судом не встановлено, відповідач не зареєстрований у спірному житловому будинку на час розгляду справи, внаслідок чого позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed