Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач 08.05.2019 року звернувся до Приморського Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: відділ у справах дітей Приморської районної Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Позовна заява обґрунтована тим, що після розірвання шлюбу сторони домовилися про проживання сина з матір`ю, в рішення про розірвання шлюбу вказано сина залишити на утримані матері. Також сторони уклали договір, яким домовилися, щ син сторін Тимур проживатиме з [PERSON] , втім для реєстрації місця проживання сина необхідна згода батька, яку він категорично відмовляється надати. Справа надійшла до провадження судді Шкамерди К.С. та ухвалою суду від 20.05.2019 року провадження у справі відкрите. На підставі наказу від 16.09.2019 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою від 16.10.2019 року справа прийнята до провадження судді та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.11.2019 року. Ухвалою суду від 25.11.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.01.2020 року. 27.01.2020 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Відповідач з поясненнями чи запереченнями щодо позовних вимог до суду не звертався, відзиву не надав, у судове засідання не з`явився, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 01.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір між батьками про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. Пунктом 3 вищевказаного договору батьки передбачили місце проживання дитини місце проживання матері. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року у справі №522/6987/17 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , вирішено неповнолітнього [PERSON] залишити на утримані матері [PERSON] . Місця проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом №5115-1603102-2018 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Втім, [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання матері не зареєстрований, про що свідчить Довідка №К1-39584-ф/л від 26.03.2019 року Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. [PERSON] 18.04.2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , в результаті чого змінила прізвище, як [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, відповідно до\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Сторони дійшли згоди щодо проживання Тимура з матір`ю [PERSON] , втім відповідач не надає згоду на реєстрації місця проживання сина, що перешкоджає виконанню договору та дотримання вимог законодавства щодо реєстрації місця проживання всіх осіб, що проживають на території України. Відтак, згідно пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Тому, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю. Проте, позовна вимога про надання дозволу на реєстрацію місця проживання сина за адресою позивача, задоволенню не підлягає. Вищевказаний пункт Правил реєстрації місця проживання визначає випадки за яких згода одного з батьків, який проживає окремо не потребується для реєстрації місця проживання дитини, це, зокрема, визначення місця проживання дитини рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування. За таких обставин, рішення про визначення місця поживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] є безумовною підставою для реєстрації місця проживання Тимура без згоди батька [PERSON] , тому надання дозволу судом не є необхідним, тим більше зважаючи на те, що суд не може втручатися в дискреційні повноваження інших органів. Тож, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial