Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач 06.03.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 10.01.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого останній отримав від позивача гроші в борг в сумі 45000,00 грн. Відповідно до ст. 2 зазначеного договору відповідач зобов'язувався повернути кошти позивачу до 28.02.2014 року, однак умови договору не виконав у зв'язку з чим позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суму боргу та відсотки за користування коштами, а також судові витрати. У судовому засіданні 01.07.2015 року позивач позовні вимоги підтримав та просив суд, задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим (а.с. 19, 31), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Судом встановлено, що 10.01.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №1 (а.с.9-10), відповідно до якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг в сумі 45000,00грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів (а.с.10). Відповідно до ст. 2 договору позичальник повинен був повернути позивачу вказану суму до 28.02.2014 року. У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак кошти відповідачем не було повернуто. Отже, у встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Укладеним договором позики №1 від 10.01.2014 року п. 2 ст. 2 встановлено, що у випадку невиконання відповідачем вимог, визначених договором, що повернення суми боргу у визначений термін, позичальник додатково приймає на себе обов'язок по виплаті штрафних санкцій щомісячно в сумі 10 % від неповернутої суми боргу (а.с. 9). Таким чином, станом на 01.03.202015 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість за договором позики, яка складається з: боргу за договором позики від 10.01.2014 року у розмірі 45000,00 грн., прострочка складає 10 місяців, та згідно п. 2 ст. 2 договору, відповідно до розрахунку складає 49500,00 грн. (а.с. 5). Однак позивачем невірно визначено суму штрафних санкцій за час не виконання основного зобов'язання, зокрема згідно п. 2 ст. 2 договору встановлено, що у випадку невиконання відповідачем вимог, визначених договором, що повернення суми боргу у визначений термін, позичальник додатково приймає на себе обов'язок по виплаті штрафних санкцій щомісячно в сумі 10 % від неповернутої суми боргу. Таким чином, прострочення за весь час не виконання зобов'язання становить 12 місяців (01.03.2014 р. по 01.03.2015 р.), таким чином загальна сума заборгованості становить 54000,00 грн. (4500,00 ?12). Однак, позивач просить стягнути штрафні санкцій щомісячно в сумі 10 % від неповернутої суми боргу в розмірі 49500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій щомісячно в сумі 10 % від неповернутої суми боргу, підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог, а саме в розмірі 49500,00 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами в розмірі 3% за період прострочення в сумі 1353,70 грн. та інфляційних витрати в розмірі 12472,77 грн. (а.с. 7). Суд приходить до висновку, що вимога в цій частині також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, проведеного Верховним Судом України зазначено, зазначено, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 5330,88 грн. Відповідно до Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, проведеного Верховним Судом України зазначено, що у судів виникають труднощі при вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. При розгляді цього питання слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК. Таким, чином вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в розмірі 3% за період прострочення в сумі 1353,70 грн. та інфляційні витрати в розмірі 12472,77 грн. та стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 5330,88 грн. підлягають задоволенню, оскільки є правильно нарахованими та ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного, та оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача та суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення суми боргу, та їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до квитанції від 05.03.2015 року, позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 1129,92 грн.(а.с. 1) та у відповідності до Закону України «Про судовий збір». Таким чином, з врахуванням того що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, то і судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, які є документально підтверджені.

Outcome: approved