Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в сумі 38604,52 доларів США. Позов мотивований тим, що 14.11.2007 р. між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SUGWGI0000001066, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.11.2022 р. Згідно заяви [PERSON] від 14.08.2008 р. зазначений вище кредитний договір переведено з валюти гривня у валюту долар США та розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 63946,37 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконує і станом на 06.04.2015 р. має борг в сумі 38604,52 доларів США, який складається з 34119,73 доларів США заборгованість за кредитом, 2217,13 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 247,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 171,76 доларів США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань, 10,73 доларів США штраф (фіксована частина), 1837,80 доларів США штраф (процентна складова). У судове засідання представник позивача не зявився. Неодноразово надавав заяви у яких наполягав на позові та просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що факт надання відповідачу у кредит грошових коштів на умовах додаткової угоди від 14.08.2007 р. не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, а сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обовязку позичальника повернути грошові кошти. Вислухавши представника відповідача, дослідивши і перевіривши подані сторонами докази та матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 14.11.2007 р. позивач та відповідач уклали договір про іпотечний кредит № SUGWGI0000001066, за яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.11.2022 р. (т.1 а.с.9-12). Факт отримання 300000 грн. кредиту, відповідачем не заперечується. 14.08.2008 р. відповідач звернулася до позивача з заявою, у якій просила змінити валюту кредиту по договору про іпотечний кредит № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. та залишок заборгованості по цьому кредитному договору в розмірі 295873 грн. конвертувати у валюту долар США на дату укладення додаткової угоди до договору, а також зменшити строк кредитування до 10 років (т.1 а.с.13). Цього ж дня, тобто 14.08.2008 р., між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. (т.1 а.с.15-17). Відповідно до умов цієї угоди договір про іпотечний кредит № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. викладено в новій редакції, відповідно до умов якого сума кредиту становить 63946,37 доларів США, мета: на покращення житлових умов нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів в розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, строк повернення кредиту 14.11.2017 р. Сторони погодили, що залишок заборгованості по договору № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. станом на 14.08.2008 р. становить 295751,94 грн., що еквівалентно 63946,37 доларів США. 14.08.2008 р. [PERSON] подала до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву № 1 про продаж іноземної валюти, конвертацію її у гривні та перерахування гривневих коштів у сумі 295751,94 грн. на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. У заяві зазначено, що кошти в іноземній валюті перераховуються з рахунку № 22339050012556 (т. 1 а.с. 14). З виписки по рахунку № 22339050012556 слідує, що перше перерахування коштів з цього рахунку здійснене 18.08.2008 р. на суму 63946,37 доларів США (т.2 а.с. 81). З виписок по рахункам відповідача слідує, що у період з 2008 р. по 2014 р. нею здійснювалось погашення кредитної заборгованості у доларах США (т.2 а.с. 78-156). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 30.09.2015 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2016 р. та ухвалою Верховного Суду України від 27.04.2016 р., встановлено, що додаткова угода до кредитного договору підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; банк надав [PERSON] документи, які передували укладенню додаткової угоди, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатковій угоді до договору про іпотечний кредит «Загальна вартість кредиту» та у додатках до додаткової угоди «Графік погашення кредиту», які підписані [PERSON], міститься повна інформація стосовно умов кредитування (т.2 а.с.71-77). Наведеними вище доказами стверджується, що відповідач, уклавши з позивачем кредитний договір № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р., отримала від останнього грошові кошти в сумі 300000 грн. та в подальшому сама ініціювала конвертацію кредиту у долари США під менший відсоток та строк погашення кредиту, внаслідок чого сторони виклали кредитний договір у новій редакції, у якому погодили конвертацію суми кредиту у іноземну валюту та визначили інші зобовязання, при цьому відповідач виконувала протягом 2008-2014 р.р. грошові зобовязання саме в іноземній валюті. Таким чином суд приходить до висновку про наявність у відповідача кредитних зобовязань за договором № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. у редакції укладеної відповідно до додаткової угоди від 14.08.2008 р. Доводи представника відповідача щодо невиконання умов додаткової угоди про виплату [PERSON] доларів США, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом встановлено, що за заявою останньої кредит переведено у валюту долар США на 14.08.2008 р. та перераховано суму заборгованості станом на зазначену дату, що законом не заборонено та погоджено сторонами, і викладений у новій редакції кредитний договір змінював лише валюту кредиту і не мав на меті додаткову видачу кредитних коштів. Крім того, випискою по рахунку № 22339050012556 стверджується, що на виконання заяви [PERSON] про продаж іноземної валюти від 14.08.2008 р. з її рахунку було здійснене 18.08.2008 р. перерахування 63946,37 доларів США, внаслідок чого було повністю погашено заборгованість за кредитним договором у гривнях. Ця обставина також знайшла відображення у висновку судово-економічної експертизи. Той факт, що експертизою встановлено невідображення у рахунку № 29094050063984 операції з зарахування на рахунок коштів в сумі 63946,37 доларів США та не надано первинних бухгалтерських документів щодо цієї операції, прав відповідача не порушує, на результат розрахунку суми її заборгованості не впливає і не спростовує висновку, про наявність у [PERSON] визначених зобовязань щодо повернення кредиту в сумі 63946,37 доларів США. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений законом строк. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушила графік погашення суми кредиту та допустила виникнення заборгованості у сумі 38604,52 доларів США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (т.1 а.с.5-7). При цьому суд приймає до уваги саме наданий позивачем розрахунок, оскільки відповідач на противагу цьому розрахунку не навів вагомих аргументів, які б поставили під серйозний сумнів його спроможність. Наданий же представником відповідача зустрічний розрахунок, суд до уваги не приймає з огляду на таке. Як стверджується висновком судово-економічної експертизи від 21.11.2016 р. розмір щомісячного платежу, зазначений у додатку № 1 до додаткової угоди від 14.08.2008 р. до договору про іпотечний кредит договір № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р., відповідає відсотковій ставці за користування кредитом 1.17 % на місяць та ставці винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3% річних, які визначені у кредитному договорі в редакції від 14.08.2008 р. (т.2 а.с.44-58). Відповідно до п. 8.1 кредит договір № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. в редакції від 14.08.2008 р. погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1), який розраховується згідно залишка заборгованості за кредитом станом на 14.08.2008 р. Додатком № 1 визначено щомісячний платіж (ануїтет) у розмірі 1157,47 доларів США (т.2 а.с.70). З наданого ж представником відповідача розрахунку вбачається, що він проведений без врахування щомісячного платежу, визначеного графіком погашення заборгованості (т.1 а.с.145-224). Крім того, судово-економічною експертизою розрахунок відповідача не був підтверджений з посиланням на заборону експерту вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно. За таких обставин з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. в редакції від 14.08.2008 р. визначена станом на 06.04.2015 р. у доларах США, оскільки за договором зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті. Водночас, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафів є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Договором № SUGWGI0000001066 від 14.11.2007 р. в редакції від 14.08.2008 р., передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (п.п.5.1, 8.4). У той самий час, згідно п.5.2 цього договору передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів грошових зобовязань більш ніж на 30 днів. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15, який є обовязковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України. За таких обставин, стягнення штрафів буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на 95,21 %, то з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий пропорційно до задоволених вимог в сумі 3478,97 грн. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 3, 11, 509, 526, 527, 530, 551, 554, 626, 627, 628, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial