Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач, 04 червня 2020 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь борг визначений розпискою від 14 жовтня 2019 року в сумі 21499 грн. 36 коп. та проценти в сумі 9800 грн. Вимоги обґрунтував тим, що в жовтні 2019 року до нього звернувся відповідач [PERSON] з проханням дати йому в борг грошові кошти. Він погодився і 14 жовтня 2019 року відповідач взяв у нього в борг 800 доларів США під відсотки, в сумі 1400 грн. у місяць, строком до лютого місяця 2020 року, що підтверджується розпискою. Однак у встановлений у розписці термін відповідач своє зобов`язання не виконав, грошові кошти йому не повернув. Він неодноразово звертався до нього з проханням повернути борг, але відповідач на прохання не реагував, наразі уникає зустрічей з ним, на телефонні дзвінки не відповідає. Зазначене, стало підставою для подання ним даного позову до суду. Взята відповідачем у нього в борг сума - 800 доларів США, по курсу НБУ - 26,8742 грн. еквівалентна 21499 грн. 36 коп. Заборгованість за відсотками складає 9800 грн., з розрахунку 1400 грн. х 7 місяців. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Вказав, що гроші позичив у борг [PERSON] саме до лютого 2020 року, і це саме по собі є зрозумілим, бо після жовтня 2019 року йде лютий 2020 року. Якби йшлося про інший строк повернення боргу, в інший ніж 2020 рік, то про це б обов`язково було б зазначено в розписці. Після спливу вказаної дати неодноразово з ним спілкувався з приводу боргу, він пояснював, що немає грошей, як будуть, борг обов`язково поверне. Представник позивача - адвокат Троянська І.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Вказала, що сума відсотків розрахована за сім місяців, виходячи з дати укладення договору позики за період з 14 жовтня 2019 року по 14 травня 2020 року. Відповідач, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні на підставі обставин, викладених у відзиві до позовної заяви. Так у відзиві до позовної заяви зазначив, що в борговій розписці відсутній термін повернення коштів. Також позивач у порушення вимог діючого законодавства, не маючи дозволу на ведення господарської діяльності, без реєстрації в органах ДФС отримував не задекларований прибуток, який намагається з нього стягнути. У зв`язку з наведеним всі розрахунки, які долучені позивачем до позовної заяви зроблено в порушення вимог укладеного договору (розписки), тому не можуть бути взяті судом як належний доказ невиконання укладеного договору. Також позивачем не надано доказів про його вимогу повернути борг, тому не можливо відрахувати тридцять днів з для повернення боргу. Разом з цим, в цілому в судовому засіданні відповідач не заперечував, що взяв у [PERSON] в борг 800 доларів США під відсотки 1400 грн. на місяць та підтвердив факт власноруч написаної розписки. Відзначив, що при написанні розписки 14 жовтня 2019 року, під строком повернення коштів вони мали на увазі лютий 2020 року. Розуміє, що строк виконання зобов`язання сплив в лютому 2020 року, але він не має наразі матеріальної можливості повернути борг. До звернення до суду з даним позовом, позивач неодноразово звертався до нього з питання повернення боргу . Представник відповідача - адвокат Логвінов О.В. у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 жовтня 2019 року, [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 800 доларів США під відсотки, в сумі 1400 грн. на місяць та зобов`язався повернути у лютому (рік не вказано) всю суму. Оригінал розписки наданий позивачем та знаходиться в матеріалах даної справи. Відповідач у судовому засіданні не заперечував факт передання позивачем йому в борг грошових коштів в сумі 800 доларів США та написання ним власноруч наявної боргової розписки. Підтвердив, що позику повинен був віддати у лютому 2020 року. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Даних про укладення договору позики під впливом тиску у судовому засіданні не встановлено, відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена. Таким чином боргова розписка, написана [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується відповідачем, строк повернення позики сторони визначили - лютий 2020 року. Вказаний строк наразі сплинув, але грошові кошти боржником позичальнику не повернуті. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Проценти за користування позикою підлягають стягненню за весь період користування грошовими коштами. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року (справа № 686/21857/16-ц, провадження № 61-27509св18). Отже, визначений сторонами у розписці розмір та порядок нарахування процентів за користування позикою, не суперечить положенням закону. Сума відсотків розрахована за сім місяців, виходячи з дати укладення договору позики за період з 14 жовтня 2019 року по 14 травня 2020 року. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами 14 жовтня 2019 року було укладено договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 800 доларів США під відсотки, в сумі 1400 грн. у місяць, та зобов`язався їх повернути у лютому 2020 року, проте до цього часу взяті на себе зобов`язання не виконав, протиправно користується чужими коштами, тим самим порушує права позивача. А тому борг має бути стягнутий у судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільних справах» роз`яснив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно з позицією ВС, викладеною у постанові від 16 січня 2019 у справі №373/2054/16-ц, стягнення з боржника боргу та його складових має відбуватися в іноземній валюті, в якій боржником отримано позику. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За даними сайту Національного банку України, про офіційний курс гривні щодо іноземної валюти, станом на день ухвалення рішення офіційний курс гривні до 1 долара США становить 27,7509 грн. Отже, сума позики по борговій розписці становить 800 доларів США х 27,7509 грн. = 22200 грн. 72 коп. Борг за відсотками - 9800 грн. Тобто загальна сума заборгованості за договором позики на день ухвалення судом рішення становить 32000 грн. 72 коп. Разом з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму позики у гривневому еквіваленті в сумі 21499 грн. 36 коп. (з розрахунку 1 долар США становить 26,8742 грн.) + 9800 грн. борг за відсотками, всього 31299 грн. 36? коп. Таким чином, враховуючи, що даний позов заявлено про стягнення боргу в гривневому еквіваленті, суд стягує борг саме у заявленому розмірі, оскільки в силу ст. 13 ЦПК України, не може вийти за межі заявлених вимог, незважаючи навіть на те, що при перерахунку суми боргу в гривневий еквівалент станом на дату ухвалення рішення розмір заборгованості в національній валюті перевищує розмір заявлених вимог. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі в заявленому позивачем розмірі 31299 грн. 36 коп., з яких: сума боргу - 21499 грн. 36 коп.; відсотки - 9800 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved