Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач 08.09.2017 року звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 109 131,67 (сто дев'ять тисяч сто тридцять одну) гривню 67 копійок, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28 квітня 2017 року позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 000,00 доларів США строком до 01 червня 2017 року, проте заборгованість до даного часу не повернута, з огляду на що позивач вважає, що відповідач має сплати на його користь 3% річних, починаючи з 02.06.2017 року по 05.09.2017 року та відсотки за весь час користування грошовими коштами. Відповідач ці кошти добровільно не сплачує, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою суд від 15.09.2017 року було відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду на 12.10.2017 року. За клопотанням представника позивача розгляд справи відкладався на 09.11.2017 року та 18.01.2018 року з метою належного сповіщення відповідача. Ухвалою суду від 09.11.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову. У судове засідання представник позивача - Зімірьова Ольга (по довіреності від 13.09.2016 року) не з'явилась, надала суду заяву, за якою позов підтримала та просила задовольнити, розглядати справу за її відсутності. Проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Від відповідача жодних клопотань до суду не надходило. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 28 квітня 2017 року [PERSON] було складено розписку, за змістом якої вона отримала від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 4 000,00 доларів США, яку зобов'язалась повернути до 01 червня 2017 року (а.с.5). Проте, до теперішнього часу позичені кошти відповідачка не повернула [PERSON]. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість Відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки розпискою не визначено, що позика є безпроцентною, суд доходить до висновку про виникнення у відповідачки [PERSON] обов'язку щодо сплати на користь позивача [PERSON] процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв'язку з тим, що зобов'язання за позикою [PERSON] досі не виконане, позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання суми три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як відзначає ВСУ (аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві), зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно наведеного у позові розрахунку, заборгованість [PERSON] за процентами станом на склала 05 вересня 2017 року склала 181,00 долар США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення 4 689, 03 гривень. Позивач надав наступний розрахунок 3% річних від простроченої заборгованості: Сума заборгованості 4 000, 00 дол. США Період начислення 3% річних з 02.06.2017 року по 05.09.2017 року - 96 днів. (103 625 х 96 днів х 3%)/365 = 817, 64 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе стягнути на його користь суму 3% річних від простроченої заборгованості та у розмірі 817, 64 грн. та відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 4 689, 03 гривень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 091,32 грн. (згідно квитанції №20 від 07.09.2017 року), а тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вказаних судових витрат. На підставі викладеного й

Outcome: approved