Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Після уточнення позовних вимог позивач просить визнати за нею право власності в порядку поділу майна подружжя на 1/2 частину квартири загальною площею 52,5 кв. м. [ADDRESS], вартістю 60389 грн., що становить 1/2 частину від загальної вартості квартири та стягнути з відповідача судові витрати. Згідно з позовом, 07 січня 1978 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано 14 вересня 2016 року на підставі рішення цього суду. Вимоги щодо поділу майна під час розгляду в суді справи про розірвання шлюбу сторонами не заявлялись. За час перебування у шлюбі сторонами, на підставі договору купівлі-проджажу від 08 грудня 1993 року, укладеного між позивачем та Кегичівським районним споживчим товариством, посвідченого нотаріально, набуто у власність квартиру [ADDRESS]. Будинок за вказаною адресою був відомчим, побудований у 1980 році і належав Кегичівському РСТ в якому позивач працювала починаючи з 1975 року. Сторони не досягли згоди щодо способів та порядку поділу спільного майна подружжя. З 14 липня 2016 року відповідач вигнав позивача із спільної квартири, замінив у вхідних дверях замки і по даний час у квартирі проживає сам, користується і розпоряджається нею на свій розсуд. Лише за сприяння дільничного відповідач надав змогу забрати позивачеві деякі особисті речі. З боку відповідача неодноразово порушувалось право позивача на володіння та користування власним майном. Рішенням Кегичівського районного суду від 10 лютого 2015 року було визнано протиправними дії відповідача щодо створення позивачеві перешкод у користуванні житлом та зобовязано його усунути ці перешкоди шляхом надання позивачеві ключів від вхідних дверей та безперешкодного допуску її у квартиру для постійного проживання. При цьому відповідачем цей позов було визнано. Зазначене рішення набрало чинності 22 лютого 2015 року. Виконувати його в добровільному порядку відповідач відмовився. 24 лютого 2015 року позивачеві довелося звертатися до відділу ДВС для примусового виконання зазначеного рішення суду, звертатися до прокуратури району та до виконкому Кегичівської селищної ради. Тільки в присутності комісії виконкому селищної ради відповідач впустив позивача в квартиру та заявив в присутності членів комісії, що відмовляється проживати сумісно з нею в одній квартирі. В березні 2016 року відповідач знову вигнав позивача з квартири, в звязку з чим вона була вимушена звертатися до правоохоронних органів, а в липні цього ж року в черговий раз вигнав з квартири і замінив замки у вхідних дверях. Позивач неодноразово зверталася до відповідача, щоб він допустив її до квартири та її речей, але він категорично відмовляє, заявив, що не дозволить їй проживати у цій квартирі і взагалі ця квартира буде лише його власністю і він буде розпоряджатися нею на свій розсуд. В черговий раз позивач була вимушена звернутися до правоохоронних органів, а саме, до Первомайської місцевої прокуратури за захистом своїх прав, її заяву було передано до Кегичівського ВП Красноградського ВП ГУ НП в Харківській області. Згідно з висновком цього органу сторони не проживають разом в квартирі, [PERSON] перешкоджає [PERSON] користуватися майном, в тому числі і квартирою, та надано розяснення, що даний цивільно-правовий спір слід вирішувати в суді. У судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали, викладені в ньому обставини підтвердили та додатково остання повідомила, що вона вимушено проживала у дочки, потім в іншій квартирі, оскільки через дії відповідача, який застосовуючи фізичну силу вигнав її з квартири, не може користуватися власним майном. В звязку з такими обставинами бажає оформити своє право власності на квартиру, щоб мати змогу користуватися нею. Відповідач позов визнав, повідомив, що пропонував позивачці обмін квартири, на що вона не погодилась; вважає, що спільне проживання у квартирі неможливе, в звязку з відносинами, що склалися, компенсувати позивачеві судові витрати не має можливості. У судовому засіданні досліджені: копія паспорта та ІПН позивача (а.с.6,8); копія договору купівлі-продажу квартири (а.с.9-13); копія витягу рішення Кегичівського районного суду від 14 вересня 2016 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.14); копія рішення Кегичівського районного суду від 10 лютого 2015 року усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.15); копія акту обстеження родини [PERSON] від 16 березня 2016 року (а.с.16); копії висновків Кегичівського ВП щодо результатів перевірки заяв [PERSON] (а.с.17-19); копія довідки Кегичівської селищної ради від 21 жовтня 2016 року про склад сім?ї [PERSON] (а.с.20); копія підтвердження про фактичне проживання [PERSON] (а.с.21); копія довідки Кегичівської селищної ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні та забезпеченість житловою площею від 18 жовтня 2016 року (а.с.22); копія розпорядження Кегичівської селищної ради від 09 листопада 2016 року №165 (а.с.23); копія акту огляду квартири та гаража зі складенням опису майна б/д (а.с.24); копія довідки-характеристики Кегичівського МПТІ від 27 березня 2017 року №92 про вартість квартири; копія технічного паспорта на квартиру, інші документи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі розподілу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини , що мають істотне значення. При вирішенні позову суд виходить з того, що згідно з ч.1,2,4 ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки відповідач позов визнав, суд виходить з того, що таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстав для відмови у прийнятті цього визнання не вбачає, а тому, відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення про його задоволення, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору судом не знайдено, відповідачем не наведено. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в сумі 818,89 грн.

Outcome: approved