Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитними договорами, посилаючись на те, що в забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитним договорами між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір поруки від 16.11.2006р. №010/02-5/225-05 оп, відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - ПП «Торговий Дім «Доманський» та ФОП [PERSON] 09 жовтня 2013 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення нікчемності правочину, а саме договору поруки від 16.11.2006р. №010/02-5/225-05 оп. Ухвалою Черкаського районного суду під головуванням судді Суходольського О.М. від 09.07.2014 року було роз'єднано первісний та зустрічний позов в окремі провадження. 10.07.2014 року суддею Тептюком Є.П. було прийнято до свого провадження позовну заяву [PERSON]до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення нікчемності правочину, а саме договору поруки від 16.11.2006р. №010/02-5/225-05 оп. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що після звернення до нього з позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», він дізнався, що існує договір поруки від 16.11.2006р. №010/02-5/225-05 оп, відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - ПП «Торговий Дім «Доманський» та ФОП [PERSON], проте зазначив, що даний договір він не підписував у зв'язку з чим просить встановити його нікчемність. У судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримав. В судовому засіданні представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.206 року від імені [PERSON] з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено договір поруки №010/02-5/225-05 оп згідно якого, поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням ПП «Торговий Дім «Доманський» та ФОП [PERSON] за умов Генеральної кредитної угоди №010/02-5/225-05/г від 12.05.2005 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2013 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої підпис в договорі поруки № 010/02-5/225-05 оп від 16 листопада 2006 року від імені [PERSON] виконаний ймовірно не ним. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2014 року було призначено додаткову експертизу згідно висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 1/1981 від 30.03.2015 року підписи в договорі поруки № 010/02-5/225-05 оп від 16 листопада 2006 року від імені [PERSON] - виконані не [PERSON], а іншою особою. Для виконання експертизи, на вимогу експерта судом було надано матеріали, які витребовувалися експертом, як необхідні для виконання експертизи. Відповідно до ч. 13 ст. 53 ЦПК України експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Доводи представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про те, що висновок експерта не є належним доказом, оскільки при його проведенні експертом було допущено порушення ЗУ «Про судову експертизу» та «Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затв. наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5, не беруться до уваги, виходячи з наступного. Рекомендації, викладені в п. 1.8. «Інструкції про призначення судових експертиз та експертних досліджень» щодо надання вільних і експериментальних зразків експертом були дотримані, посилання представника відповідача на неналежну кількість експериментальних зразків суд до уваги не бере, оскільки в п 1.8 Інструкції зазначено, що вільні зразки підпису надаються в кількості не менше ніж на 15 документах по змозі, а не обов'язково, всі клопотання експерта про надання необхідних йому матеріалів були судом виконані. Окрім того, відповідно до п. 1.4. Інструкції визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, методів дослідження) належить до компетенції експерта. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказами (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 143 ЦПК України). Судово-почеркознавча експертиза була призначена ухвалою суду за клопотанням представника позивача та проведена належною експертною установою. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд вважає, що висновок експерта є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, а тому місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги ці висновки та дав їм оцінку з дотриманням ст. 212 ЦПК України. Відповідно до принципів судової влади суд повинен бути безстороннім та неупередженим. Право обрання способу захисту своїх інтересів та надання доказів належить виключно сторонам та суд не має права на них впливати, давати будь-які роз'яснення, консультації та самостійно вчиняти дії щодо витребування доказів. Висновок експерта, що міститься в справі, повно та однозначно дає категоричну відповідь на поставлене судом питання. Таким чином, суд вважає, що позивачем [PERSON] було доведено належними та допустимими доказами, що він не підписував спірний договір поруки. Недійсність правочину може бути встановлена законом (нікчемний правочин) та рішенням суду (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України (абзац перший), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.. Висновком судово-почеркознавчої експертизи чітко встановлено, що підписи в договорі поруки № 010/02-5/225-05 оп від 16 листопада 2006 року від імені [PERSON] - виконані не [PERSON], а іншою особою. Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в пунктах 4 та 5 дав судам роз'яснення, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. [PERSON] в своїй позовній заяві просив суд встановити нікчемність кредитного договору. З огляду на викладене суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до задоволення і встановлює нікчемність договору поруки № 010/02-5/225-05 оп від 16 листопада 2006 року. При розгляді даного спору суд вважає, що строки позовної давності позивачем не пропущені, оскільки з матеріалів справи та пояснень представника позивача встановлено, що [PERSON] дізнався про спірний договір поруки в жовтні 2013 року після звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до нього з позовом про стягнення з нього боргу за договором кредиту . З викладеного вбачається, що про свої порушені права [PERSON] дізнався в жовтні 2013 року і з вказаного часу розпочався відлік трирічного строку позовної давності. Тому в суду немає підстав для застосування позовної давності. Посилання представника відповідача, на те що [PERSON] в період з 23.08.2007 року по 12.03.2010 року було підписано шість додаткових угод до оспорюваного договору поруки, що свідчить про його обізнаність про наявність спірного договору, суд до уваги не бере, оскільки дані додаткові угоди в якості доказів, судом не приймалися та в судовому засіданні не досліджувалися, оскільки були подані відповідачем вже після початку розгляду справи по суті. Відповідно до приписів ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні, що відбулося 29.08.2014 року розгляд справи по суті було розпочато.29.08.2014 року представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був присутній в судовому засіданні та давав пояснення по суті спору. Як зазначив в судовому засіданні 05.05.2015 року представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вищезазначені додаткові угоди зберігалися у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», отже можливість надати дані угоди в якості доказів відповідно до вимог ЦПК України у відповідача були. На підставі викладеного та

Outcome: approved