Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач 03.08.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання заповіту недійсним. В обґрунтуванні позову зазначив, що він є сином померлої [INFO] матері [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме Ѕ частки квартири [ADDRESS] . 21 листопада 2019 року позивач звертаючись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, дізнався, що у Державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа за заявою дядька позивача, рідного брата покійної матері [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 2018 року. Позивач вважає, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б. від 05.12.2018 року повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав. Позивач зазначає, що проживав з покійною матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але з моменту погіршення стану здоров`я матері переїхали у село Красноїльськ. Мати потребувала стороннього догляду, який надав він та наймав сторонніх людей, коли виїжджав за кордон, за що отримав компенсацію від Департаменту праці та соціального населення Управління соціального захисту населення Першотравневого району, яка надається фізичним особам, які надають соціальні послуги. Зазначає, що [PERSON] з 2017 року взагалі не могла ні писати, ні ложку в руках тримати, ні самостійно їсти та пити, оскільки її пальці були покручені. Також не могла себе обслуговувати, пересувалась в інвалідному візку, була нерухома, а починаючи з літа 2017 року взагалі не розмовляла через важку хворобу, а саме синдром Паркінсона, що підтверджується медичними документами із встановленими діагнозами хвороб. Отже жодним чином не могла виявляти своє волевиявлення про складання заповіту, ні підписати його, ні тим більше прочитати в голос. Враховуючи все вище викладене позивач вважає, що оскільки [PERSON] тяжко хворіла, у зв`язку із станом здоров`я, не могла, говорити, писати, читати в вголос, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме не були додержані в момент вчинення правочину стороною вимоги, які встановлені ст.1247, 1257 ЦК України, то заповіт посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б. від 05.12.2018 року повинен буди визнаний судом недійсним. На підставі вищевикладеного, просив суд, визнати заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б. від 05.12.2018 року, який зареєстровано в реєстрі №1785 недійсним. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 07.09.2020 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. 23.10.2021 року представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому стверджувала про необґрунтованість позовних вимог позивача з огляду на наступне. Той факт, що заповідач дійсно хворіла відповідачем не оспорюється. Заповідач у зв`язку із посиленням хвороб дійсно переїхала жити у с. Красноїльськ в будинок де проживали мати відповідача та спадкодавця, оскільки їй потрібний був сторонній догляд, їй допомагали сторонні люди, доглядальниці, послуги яких оплачував відповідач, оскільки позивач не виявив бажання доглядати за своєю матір`ю хоч і жив з нею на одному подвір`ї. Зазначила, що хоч спадкодавець і хворіла, але у період складання оспорюваного заповіту,чула і говорила, усвідомлювала значення своїх дій, також могла брати в руки предмети. Наявність у неї І групи інвалідності не свідчить про неможливість скласти заповіт. Тобто враховуючи стан здоров`я спадкодавець могла висловлювати своє волевиявлення та власноручно підписати заповіт. Крім того вказує, що та обставина, що заповіт складений у період коли заповідач систематично хворіла, перебувала у нестабільному стані здоров`я, не могла себе самостійно обслуговувати не є підставою для висновку про те, що особа страждала розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та який би позбавив її можливості вільно і свідомо висловлювати свою волі. Окрім цього представник відповідача зазначає, що в безпорадному стані, про який зазначає позивач (не могла говорити,чути) спадкодавець опинилась за два тижні до своєї смерті, після сварки із позивачем у жовтні 2019 року. Також жодними доказами не підтверджуються доводи позивача, що спадкодавець у встановленому законом порядку була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, а тому не мала права вчиняти оспорюваний правочин. На підставі вищевикладеного просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову за безпідставністю. Ухвалою суду від 17.12.2020 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 04.03.2021 року провадження у даній цивільній справі зупинено у зв`язку із призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 31.05.2021 року провадження у даній справі поновлено у зв`язку із надходженням до суду висновку експерта. В судове засідання позивач та його представники не з`явилися, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. До початку судового засідання представник відповідача подала до суду заяву, про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Людмила Борисівна у судове засідання не з`явилася, подала письмові пояснення у яких зазначила, що дійсно 05.12.2018 року нею було посвідчено заповіт [PERSON] та підписаний останньою у її присутності. Таким чином порушень законності посвідчення цього заповіту не встановлено. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу у відсутності представників сторон, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сімейним лікарем і знала покійну [PERSON] та її сина [PERSON] оскільки вони є хороші знайомі. Покійна [PERSON] хворіла. Та у 2017 році вона їй робила виписку по інвалідності, оскільки остання не могла самостійно їсти, ходити, пила через трубочку. У 2017-2019 року у [PERSON] періодично були приступити які викликали параліч внутрішніх органів, у зв`язку із цим вона постійно дивилась в одну точку, та не могла навіть ложку тримати, оскільки пальці було покручені та функція рук була повністю відсутня. Доглядали її доглядальниці. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сином померлої [PERSON] . Мама мала травму голови, з 2005 року мала ІІ групу інвалідності, весь час він проживав з нею. Оскільки йому треба було заробляти гроші то він від`їжджав на деякий час закордон. У 2017 році у мами були приступи, вона не могла говорити, стан здоров`я її погіршився, а у 2018 році вона взагалі перестала говорити тільки мовчала і плакала. Зазначив, що коли його не було вдома він оплачував доглядальниць для мами, адже бути сама вона не могла. Через стан свого здоров`я до нотаріуса сама вона не могла поїхати та підписати будь-який документ. Про смерть мами дізнався по телефонній розмові оскільки був закордоном, похорон влаштував він та все оплати. Документи на квартиру йому передала мама у 2015 році, свідоцтво про смерть взяв дядько і не віддав йому. В подальшому йому стало відомо прийняття дядьком спадщини після смерті матері. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає і позивача і відповідача. З позивачем знайомий давно, оскільки разом працювали знав що у нього мати постійно хворіє, разом возили її по монастирях. У 2018 році позивач йому подзвонив і сказав, що мама у тяжкому стані, не розмовляє, дивиться в стелю, вказав що коли він був у них вдома то вона не бачила його та не реагувала на нього. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала доглядальницею та доглядала за покійною [PERSON] , після її смерті вона пішла. У 2018 році покійна дуже хворіла, не їла сама, ходити, говорити не могла, ложку в руках тримати не могла. Лікар приходив через день робити їй уколи. Давала їй ліки оскільки остання не володіла руками, вони постійно трусилися. Писати вона не могла, вона була сама не в собі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є хресної матір`ю позивача. Останній раз покійну [PERSON] вона бачила у 2017 році, жінка не рухалась, плакала, розмовляла трохи, ходити не могла, не могла їсти, руки трусилися оскільки постійно хворіла. Вона не могла піти сама до нотаріуса, а навіть якщо б і могла то не пішла б оскільки в розмовах постійно плакала і говорила, що їй шкода сина. За роботу доглядальниць, наскільки їй відомо, платив син. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є тещею позивача. У 2018 році побачила перший раз його маму [PERSON] вона не говорила, допомагали їй продуктами. Не бачила щоб вона ходила, жінка була не при собі, кричала, лежала напівмертва, нічого не їла. Не могла вона їхати до нотаріуса оскільки була вся скручена, без сліз дивитись було неможливо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною позивача, перший раз побачила маму чоловіка [PERSON] у 2017 року оскільки доглядала за нею. Вона лежала у ліжку, говорила, але важко і тихо. У 2018 році її стан різко погіршився, дивилась у стелю, не їла, не реагувала на неї, не могла ходити, у ліжку її перевертали, руками нічого не могла робити. Заповіт не могла підписати. Вони з чоловіком домовлялись з доглядальницями та оплачували їх послуги. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є братом померлої [PERSON] . Стан здоров`я сестри був нормальний, вона не могла сама переміщувати їй потрібна була підтримка. У 2018 році йому подзвонила [PERSON] (доглядальниця) і повідомила, що сестра хоче робити на нього заповіт. Після цього вони поїхали в [PERSON] до нотаріуса. Все було нормально, сестра самостійно розписалась у заповіті без примусових дій, у присутності нотаріуса та доглядальниці у машині, та сама читала заповіт, вона так вирішила,оскільки він допомагав їй, оплачував комунальні послуги та вона говорила, що все віддасть йому. До кінця смерті [PERSON] могла їсти самостійно та підписувати документи. Про помилку у заповіті нічого не знає. Зазначив, що знав про хвороби сестри, що у неї було два інсульти, ІІ група інвалідності, однак це не позбавляло її можливості виявляти свою волю, вона все розуміла та пам`ятала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з жовтня 2018 року працювала доглядальницею та доглядала за покійною [PERSON] . Жінка говорила, спілкувалася, ходила гуляти, могла сама тримати їжу, була дуже розумна та досвідчена. Брат покійної приходив кожного дня, приносив їй продукти, за її зімни лікарі не приходили. [PERSON] , як син, мало з нею спілкувався, казав що немає часу завжди. Їй відомо про заповіт, напередодні [PERSON] говорила, що хоче передати частину майна брату [PERSON] і плакала. 05.12.2018 року прийшов [PERSON] , взяли документи, вона оділа [PERSON] та вони поїхали до нотаріуса. Нотаріус спілкувалася з [PERSON] , задавала їй запитання, давала чорновик щоб та розписувалася. [PERSON] власноручно підписала заповіт та прочитала його у її присутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає відповідача по роботі, та робила прибирання у них у будинку. У 2018 році за два тижні до смерті [PERSON] вона була у будинку та бачила як [PERSON] лежала на ліжку, але не ходила, вона була адекватною. Окрім цього зазначила, що покійна могла сама їсти, тримала ручку в руках оскільки щось писала та читала, сама дзвонила їй та викликали її сама, сама платила гроші, спокійно пересувалась та могла підписувати документи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала доглядальницею та доглядала за покійною [PERSON] до листопада 2019 року. Жінка була в адекватному стані лиш її треба було підтримувати за руки, що вона йшла, сама їла, читала книжки, дзвонила по телефону, могла взяти в руки ручку і писати. Вважає, що [PERSON] могла самостійно написати, підписати і прочитати заповіт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є колишньою дружиною позивача, з ним вона не спілкується. Зазначила, що їй мало відомо. У 2018-19 роках покійна телефонувала їй, просила пробачення та казала, що у неї все добре. Останній раз бачила її у 2017 році, оскільки там жив її син та був прописаний. Вона була хворою, але при своєму розумі, могла самостійно читати, писати та говорити, спілкувались по телефону. По заповіт нічого не знає, адже протягом останніх 5-ти років не живе там. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сімейним лікарем та часто приходи до покійної [PERSON] . У неї були хвороби він приходив підтримувати її стан. Візуально стан здоров`я був її такий, що вона ходила, але за допомогою сторонніх осіб. Приступи у неї були, але вона розбірливо розмовляла. Останній раз був у [PERSON] у жовтні перед її смертю, говорила вона завжди. Заперечив факт інсульту, зазначив що у неї були приступи паркінсонізма. Вона сама тримала їжу в руках, чи могла розписуватись не бачив. Вся медична документація про стан здоров`я [PERSON] міститься в лікарні в с. Іжівці. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 05.12.2018 року [PERSON] склала заповіт згідно, якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та те на, що вона за законом буде мати право заповіла брату [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у віці 59-ти років, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.11.2019 року. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №62279850 від 30.10.2020 p., приватним нотаріусом Сирбу Л.Б. посвідчений заповіт, номером 63440316, заповідачем є [PERSON] . Згідно спадкової справ №638/2019 заведеної після смерті [PERSON] із заявою про бажання прийняти спадщину звернулись [PERSON] 14.11.2019 року та [PERSON] [INFO] . За життя покійна [PERSON] хворіла, що підтверджується оригіналами медичних карток амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] та оригіналами іншої медичної документації. Як вбачається з висновку експерта ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» № 330 від 05.05.2021 року, комісія експертів не може надати категоричних відповідей на поставлені питання в ухвалі суду «Чи страждала або мала ознаки за життя [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на момент укладення нею заповіту, а саме станом на 05 грудня 2018 року на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або інше психічне захворювання?» та «Чи здатна була [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на момент укладення нею заповіту, а саме станом на 05 грудня 2018 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?» оскільки, ретроспективно аналізуючи увесь об`єм досліджених медичних документів слідує, що за час амбулаторних та стаціонарних курсів лікувань підекспертної у різних лікувальних закладах м. Чернівці та Чернівецької області, починаючи з 2001 року і по день смерті їй виставлялись різні неврологічні діагнози, наявні в той час зміни трактувались то як наслідки перенесених черепно-мозкових травм з різними синдромами, в тому числі синдромом Паркінсона , то як хвороба Паркінсона . За даними наданої медичної документації не прослідковується якими фахівцями, коли, в якому медичному закладі та саме який базовий кінцевий клінічний діагноз був виставлений підекспертній [PERSON] за життя. Для теперішньої експертної оцінки це займає одну із ключових позицій, оскільки, тільки наявність чіткого, повного та верифікованого за життя захворювання [PERSON] дало б змогу ретроспективно, експертним шляхом, об`єктивно дослідити як особливості цього захворювання, так і порівняти їх з існуючими клінічними стандартами оцінки психічного стану та можливих психічних розладів, що характерні саме для конкретного, верифікованого захворювання. В усіх представлених медичних документах основний акцент зроблений на освітлення неврологічного та в деяких випадках, соматичного стану підекспертної. В трьох із них (витягу із а/к №8 Красноїльської АЗПСМ; м/к (б/н) та витягу із історії хвороби №64) серед скарг, що надавала підекспертна в той час відмічені скарги на зниження пам`яті, що не виключає наявності у неї психічних змін того чи іншого характеру та ригістру. Аналіз усіх допитаних у судових засіданнях свідків експертами детально проаналізовані. Однак, оскільки вони носять загальний, а часом і взаємовиключний характер, дати їм повну та об`єктивну експертну оцінку не представляється можливим. Норми права, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статтей 202,203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України). У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорюваний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. В якому мститься запис « Я, [PERSON] , [INFO] , діючи добровільно і перебуваючи в здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті та те на, що я за законом буду мати право заповідаю брату [PERSON] ». Рядком нижче зазначено запис «Текст заповіту мною прочитано в голос, мені зрозумілий та повністю відповідає моїй волі». У графі «підпис» міститься рукописний підпис заповідача. У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт записаний мною, нотаріусом зі слів гр. [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем гр. [PERSON] і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 10 годині 25 хвилин». Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Позивач у якості підстав визнання заповіту недійним посилається виключно на недотримання форми і порядку під час його посвідчення, зокрема, те що він не міг бути підписаний [PERSON] оскільки вона не могла писати, не міг бути прочитаний [PERSON] саме у голос, оскільки остання не розмовляла та через відсутність можливості у [PERSON] виявляти свою волю. Вказані доводи є необґрунтовані оскільки, оспорюваний заповіт містить рукописний підпис заповідача та запис про те, що заповіт, зі слів заповідача, записаний нотаріусом і заповідачем прочитаний уголос, оскільки в тексті заповіту міститься запис, здійснений технічними засобами, що заповіт складено та записано зі слів заповідача приватним нотаріусом за допомогою технічних засобів, до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно нею підписаний. Окрім цього слід зазначити, що заповідач прочитує заповіт для себе, а не для інших осіб, тому техніка його читання має бути сприйнятною саме і лише для нього. Зачитування документу вголос має пересвідчити інших осіб, в даному випадку нотаріуса, оскільки лише в його присутності посвідчувався заповіт, в тому, що заповідач дійсно, а не уявно (умовно) знайомиться зі змістом виконаного ним (нотаріусом) тексту. Нездатність прочитати заповіт вголос має бути абсолютною. Законодавство не встановлює обмеження осіб, які мають дефекти мовлення, в їх праві особистого прочитання вголос документів та не пов`язує наявність таких дефектів у особи з обов`язковим зачитуванням такій особі змісту документів, що тягнуть за собою настання правових наслідків, іншими особами чи посвідчення таких документів в присутності інших осіб. Щодо дійсності підпису заповідача у заповіті, складання заповіту за відсутності у останньої необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту слід зазначити наступне. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Надані позивачем докази не свідчать про те, що заповіт підписаний не заповідачем, або що заповідач не мав фізичної можливості підписати заповіт. За тривалий час розгляду справи клопотань про проведення посмертної почеркознавчої експертизи або посмертної судово-медичної експертизи не заявлялось. При цьому за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи експертами не було зроблено категоричного висновку про неспроможність [PERSON] в момент складання нею заповіту 05.12.2018 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено що слід піддати сумніву збереження спроможності на її здатність повноцінно усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, що саме по собі, не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.255 ЦК України Відповідно до ч.1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Враховуючи неможливість експертів надати достовірну відповідь на поставлені судом запитання, суд приходить до висновку, що наявне в [PERSON] захворювання хоч і обмежувало її фізичні можливості, однак не потягло за собою позбавлення її можливості висловлювати свої наміри та бажання в доступній для інших формі. Доводи позивача, щодо визнання недійним заповіту спростовуються змістом оспорюваного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів, що він не прочитаний нею саме у голос, не підписаний нею, без можливості її волевиявлення та з порушення визначених законом умов його складання. При цьому слід зазначити, що наявність у [PERSON] хвороби (хвороб) не може бути підставою для позбавлення її можливості на реалізацію конституційних прав щодо вираження своєї особистої волі, яка відображена у заповіті, складеному з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати складений [PERSON] заповіт недійним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні. Суд, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed