Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 25 630,82 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 14 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31.12.2017 року становить 25 630,82 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 296,77 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 19 737,34 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 900,00 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 1 196,71 грн. 11.05.2018 р. від відповідача надійшов до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволені позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором у зв'язку з пропуском строків позовної давності. Також відповідач зазначає, що вона не заперечує той факт, що нею в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було отримано банківську картку. Проте, твердження позивача про невиконання нею боргових зобов'язань за кредитним договором вважає безпідставними, оскільки нею здійснювалися погашення за кредитним договором, при цьому кредит сплачено в повному обсязі. Крім того, відповідач вказує на порушення з боку банку пов'язані із необґрунтованим нарахуванням відсотків та неіснуючої заборгованості за кредитом. Також, відповідач просить суд застосувати загальні та спеціальні строки позовної давності, оскільки банк звернувся до суду лише 20.03.2018 року тоді як строк позовної давності закінчився 14.07.2017 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просить у разі неявки в судове засідання відповідача провести розгляд справи у відсутності представника банку, вказав, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як убачається із матеріалів справи, 14.08.2013 [PERSON] отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 300 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку кредиту. Договір був укладений у формі підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно змісту якої відповідач погодилася, що вказана заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року по справі № 6-2320цс16, розглядаючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що Умови та тарифи не містять підпису позичальника. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач згідно Умов, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, Умови і правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, не містять підпису [PERSON], а заява-анкета про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яку остання підписала 14.08.2013 року, не містить посилання про те, що вона була ознайомлена та їй були надані саме вказані вище умови. Позивачем до позовної заяви долучено розрахунок заборгованості за договором №б\\н від 14.08.2013року., відповідно до якого заборгованість [PERSON] станом на 31.12.2017р. склала 25630,82 грн., з яких заборгованість за кредитом - 296,77грн., заборгованість за процентами - 19737,34грн., заборгованість за комісією - 3900,00, заборгованість по судовим штрафам - 1696,71 грн. (а.с. 4-5). Разом з тим, відповідач в письмовому відзиві не заперечує факт отримання кредиту в розмірі 297,57 грн., однак зазначає, що за дев'ять місяців користування коштами нею було сплачено кошти в розмірі 1183,00 грн., про що також зазначено в розрахунку заборгованості. Також відповідачу незрозуміло як виник борг, що складає ціну позову, враховуючи, що ставка відсотків користування становить 30% на рік від суми 296,77 грн. При цьому, банк не скористався своїм правом надати відповідь на відзив та надати додаткові докази на підтвердження розміру заборгованості і правильності такого розрахунку. Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання його розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом факту наявності боргу за кредитним договором у заявленому розмірі. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. Крім того, без надання вказаних доказів неможливо перевірити обґрунтованість заявленого відповідачем клопотання про пропуск строку позовної давності до заявлених банком вимог та застосування наслідків такого пропуску. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом 26.03.2018 року, а останній платіж був здійснений відповідачем 02.06.2014 р., однак з наявних у справі доказів не можливо встановити строк дії картки, який також може вплинути на застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, у зв'язку із тим, що в матеріалах справи відсутні зазначені вище документи на підтвердження обґрунтованості позовних вимог даний позов є не доведеним, оскільки встановити правомірність нарахованої позивачем заборгованості за кредитним договором не вбачається можливим, чим обумовлюється відмова в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи заяву сторони відповідача про застування строків позовної давності у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд враховує положення п. 11 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначені роз'яснення стосуються двох самостійних підстав для відмови у позові, при цьому відмова у позові за пропуском строку звернення до суду може мати місце у разі, якщо позов доведений. Якщо ж позов, який подано з пропуском строку для звернення до суду, одночасно є і недоведеним, суд відмовляє у позові за його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, так як не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

Outcome: dismissed