Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Подано позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] із стягненням аліментів на користь особи або закладу, які будуть утримувати дитину, в розмірі який передбачений чинним законодавством України. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. 13 жовтня 2014 року позивач отримав повідомлення про загроза життю та здоров'ю дитини та знаходження дитини у сторонньої особи. Виконком Губиниської селищної ради прийнято відповідні міри, забезпечено обстеження дитини лікарем Губиниської амбулаторії ЗПСМ та направлено до лікарні. Дитина разом з матір'ю під супроводом медичної сестри Губиниської амбулаторії ЗПСМ доставлена до педіатричного відділення Новомосковської центральної районної лікарні для обстеження. Відповідач залишилася з дитиною в лікарні, але через декілька годин зникла, після чого 15 жовтня 2014 року складено Акт закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я. Зі слів працівників Новомосковської ЦРЛ відповідач не відвідувала дитину у закладі, та не цікавилася його станом здоров'я. Морально та матеріально не підтримує дитину. Не піклується про її фізичний і духовний розвиток, тобто не дбає про її нормальне життя. На даний час дитину переведено до ортопедичного відділення Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 6. [PERSON], за час проживання на території Губиниської селищної ради характеризується з негативної сторони, замічена у вживанні спиртних напоїв. Будинок у якому зареєстрована відповідач знаходиться у занедбаному стані. За несплату спожитого газу та електроенергії надання зазначених послуг до будинку припинено. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2012 року відповідач засуджена за ч.1 ст.185 КК України, неодноразово притягувалася до мір профілактичного впливу з боку депутатів, ради опіки та піклування Виконавчого комітету селищної ради. З відповідачем неодноразово проводилися бесіди щодо способу її життя, однак результатів не надали, внаслідок чого позивач змушений звернутися із позовом до суду. До судового засідання надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, згідно якої представник підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Долучив до справи письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала. Представник Служби у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації подала заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої вона не заперечує проти задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. При цьому, у зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом по справі встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], батьком якого є [PERSON], матір`ю - [PERSON] /а.с.7/. Дитина та відповідач зареєстровані, однак не проживають за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5/. У відповідності до ату Комунального закладу «Новомосковська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 15 жовтня 2014 року № 627, 14 жовтня 2014 року в педіатричному відділенні КЗ «Новомосковська центральна районна лікарня» ДОР виявлена покинута дитина чоловічої статі [INFO] - [PERSON], яка поступила до закладу охорони здоров`я 13 жовтня 2014 року /а.с. 3/. З 30 січня 2015 року дитина - [PERSON] знаходиться на утриманні Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради. З 30 січня 2015 року [PERSON] жодного разу свого сина не відвідувала, не цікавилась станом його здоров`я на письмово ні усно, не виявляла до хлопчика батьківської турботи та піклування, не надавала будь-якої допомоги /а.с. 18/. У відповідності до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 319 від 15 червня 2015 року, позивач вважає за доцільне позбавити [PERSON] відносно її малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Підставою висновку зазначено залишення дитини в медичному закладі, ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. У відповідності до характеристики [PERSON], відповідач за час проживання на території смт. Губиниха характеризувалась з негативної сторони. За час проживання ніде не працювала, неодноразово потрапляла в коло зору правоохоронних органів, замічена у зловживанні спиртних напоїв, веденні аморального способу життя /а.с.4/. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки: зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них від повільності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»(із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт того, що відповідач, маючи можливість приймати участь у вихованні дитини, не виконує своїх батьківських обов'язків з виховання дитини, а також враховуючи те, що відповідач знаючи про слухання справи у суді в судове засідання не з'явилась, чим на думку суду, підтвердила свою байдужість до подальшої долі дитини. Отже суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, оскільки це повністю відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Розглядаючи вимоги про стягнення аліментів, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. 2 ст. 166 СК України закріплено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідач не утримує свою малолітню дитину. Згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менший, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Ч. 1 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом. Визначаючи розмір аліментів з відповідача на утримання дитини суд дійшов висновку про те, що необхідно стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, внаслідок чого, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету.

Outcome: approved