Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач, 11.11.2019 р. звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2016 р. є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстрована її дочка [PERSON] та неповнолітній онук [PERSON] , але з дня реєстрації фактично не проживають. Враховуючи, що вони не проживають у вказаному будинку, їхнє фактичне місце проживання невідоме, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку ст. 130 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явилась, відзив до суду не подала. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Від органу опіки та піклування Ватутінської міської ради Черкаської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 20.01.2020 р. вирішено провести заочний розгляд справи. За таких підстав, з урахуванням вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, від якого надійшла відповідна заява про розгляд справи за її відсутності, що не перешкоджає вирішенню спору, та відповідача, на підставі наявних даних і доказів, та ухвалити заочне рішення, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правові норми із наведенням мотивів їх застосування. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2016 р. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с.11). Згідно з копією будинкової книги (а.с.5-9) та довідки про склад сім`ї від 21.10.2019 року (а.с. 14) відповідач [PERSON] , [INFO] , з 12.07.2003 р. та її неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , з 04.09.2013 р. зареєстровані в належному позивачу будинку [ADDRESS] , але згідно акту депутата [PERSON] від 23.10.2019 р. за даною адресою не проживають з дати реєстрації (а.с.10). Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 319, 321 ЦК України). Позивач утримує вказаний будинок, сплачує комунальні послуги, проте реєстрація місця проживання відповідачів порушує її право власності на нерухоме майно та ускладнює оплату комунальних платежів, оформлення субсидії, оскільки вона вимушена оплачувати комунальні платежі з розрахунку на всіх зареєстрованих в даній квартирі осіб. Згідно із положеннями ст.ст. 16, 383, 386, 391 ЦК України, власник … будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а також вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Довідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі … судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користувача житловим приміщенням… Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Так, власник житла має право вимагати визнання колишнього члена його сім`ї таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права користування цим приміщенням із зняттям останнього з реєстрації, що відображено в п. 34 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Позивач є власником будинку [ADDRESS] , і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї власника (дочка та онук), з дня реєстрації не проживають в цьому приміщенні без поважних причин, тому і підстав для збереження права користування за ними відсутні. Згідно постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст.391 ЦК України,- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання осіб такими, що втратили право користування. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Згідно положень статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ст. 1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Суд вважає, що реєстрація відповідача та її неповнолітнього сина у будинку, який належить позивачеві, порушує її права, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування належним позивачу житлом, доведені і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved