Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

-перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з вказаним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним і скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 3064 від 21.12.2012 року в частині затвердження проектів землеустрою і надання у власність земельних ділянок відповідачам та витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: -[PERSON] земельні ділянки площею 0,3947 га з кадастровим номером [NUMBER], які знаходяться в адміністративних межах Лебедівської сільської ради, загальною вартістю 1 023 406 грн. 66 коп. -[PERSON] земельні ділянки площею 0,2377 га з кадастровим номером [NUMBER], які знаходяться в адміністративних межах Лебедівської сільської ради, загальною вартістю 1 003 563 грн. 19 коп. -[PERSON] земельні ділянки площею 0,2091 га з кадастровим номером [NUMBER] і площею 0,1914 га з кадастровим номером [NUMBER]; -[PERSON] площею 0,1953 га з кадастровим номером [NUMBER]-[PERSON] площею 0,2033 га з кадастровим номером [NUMBER]; -[PERSON] площею 0,2063 га з кадастровим номером [NUMBER] -[PERSON] площею 0,2493 га з кадастровим номером [NUMBER]; -[PERSON] площею 0,2541 га з кадастровим номером [NUMBER]; -[PERSON] площею 0,2441 га з кадастровим номером [NUMBER]; -[PERSON] площею 0,2171 га з кадастровим номером [NUMBER] -[PERSON] площею 0,1233 га з кадастровим номером [NUMBER] -АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Паритет-ВТ» площею 0,3560 га з кадастровим номером [NUMBER]; Свої вимоги мотивує тим, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 21 грудня 2012 року № 3064 затверджено проекти землеустрою і передано у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва, що входять до складу земель лісогосподарського призначення ДП «Вищедубечанське лісове господарство», які знаходяться у одному кварталі лісництва (160, виділи 1, 4, 5, 6, 7) та використовувались для ведення лісового господарства. Однак ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не відмовлялось від права на вказані земельні ділянки та вилучення цієї ділянки уповноваженим державним органом в порядку ст. 149 ЗК України не проводилось. Зазначає, що Вишгородська районна державна адміністрація всупереч вимог ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст.ст. 20, 22, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 27, 31, 57 Лісового кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», з перевищенням повноважень та з порушенням порядку зміни цільового призначення розпорядилися землями лісового фонду, оскільки ліси взагалі не можуть передаватися у власність для сільськогосподарських цілей (за виключенням винятку, передбаченого ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених у позові підстав та просив про їх задоволення. Представник Вишгородської РДА проти позову заперечив в повному обсязі. Зазначив, що зазначене розпорядження прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просив відмовити в задоволенні даного позову. Представник відповідача [PERSON] подав 22 січня 2018 року подав заперечення (відзив) на позовну заяву в якому зазначив, що вказане розпорядження прийнято на підставі наданих проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян України. Вказаним розпорядженням вирішувалось питання про виділення земельних ділянок 310 громадянам, розміри цих земельних ділянок не перевищували 1 га. Спірне розпорядження прийнято з урахуванням наявності погоджень Управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області та Відділу розвитку інфраструктури Вишгородської РДА від 17 грудня 2012 року та на підставі наданих відповідними документів у межах своєї компетенції. Крім того, посилаючись на практику ЄСПЛ зазначив, що громадяни не повинні нести відповідальність за порушення допущені органами державної влади при передачі земельних ділянок у власність, що є втручанням в їхнє право мирно володіти майном, як добросовісних набувачів. Представник [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки й не повинен нести відповідальність за діяльність державних органів, коли в суді не доведено перевищення повноважень Вишгородської РДА. Крім того, позивач подав відповідь на відзив (заперечення) від 22.01.2018 року, в якій зазначив, що в матеріалах справи наявні фрагменти планшету № 5 матеріалів лісовпорядкування 1993 та 2003 років, які згідно вказівки суду касаційної інстанції підтверджують факт перебування земельних лісових ділянок кварталу 160 Пірнівського лісництва у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісве господарство» на момент прийняття оскаржуваного розпорядження. Факт накладення спірних земельних ділянок на землі 160 кварталу Пірнівського лісництва у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісве господарство» підтверджується викопіюванням з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами зазначених ділянок та таксаційних одиниць (кварталів, виділів) державного лісогосподарського підприємства та жодними іншими доказами не спростований. Доводи відповідача щодо суперечності інформації, яка міститься у листі ВО «Украдержліспроект» від 14.05.2015 року, є безпідставними, оскільки у даному документі зазначено, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування спірні земельні ділянки входили до складу земель Пірнівського лісництва Вищедубечанського лісвго господарства (квартал 160 виділи, 1,4,5,6,7). Водночас процедура добровільної відмови від права постійного користування землями 160 кварталу Пірнівського лісництва (виділи, 1,4,5,6,7) не проводилась, будь-які погодження на вилучення вищевказаних земельних ділянок з постійного користування не надавались. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Паритет-ВТ» та треті особи будучи повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явились. Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, а тому дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що згідно розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 3064 від 21.12.2012 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі їх у власність громадянам України, згідно з додатками, для ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)», було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам, згідно з додатком (310 осіб), для ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту), розроблені ДП «Центр Держаного земельного кадастру» Київської обласної філії; передано громадянам, згідно з додатком (310 осіб), безоплатно у власність земельні ділянки загальною площею 36,0862 га, з них рілля 10,1818 га, сіножаті 10,5398 га, чагарники 13,7685 га, піски 1,5961 га для ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) (а.с. 25-38 т. 1). Зазначена земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду, відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в кварталі 160 Пірнівського лісництва у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісве господарство». Станом на час прийняття оскаржуваного розпорядження з постійного користування не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не надавало. Вказане підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 1993 році при проведенні базового лісовпорядкування, даними протоколу другої лісовпорядної карти від 14.04.2005 року (т. 2, а.с 118-124). Відповідно до копії держаного акту на право постійного користування землею від 24.09.1998р., виданого на підставі рішення Лебедівської сільської ради Вишгородського району № 8 від 25.01.1998р., Вищедубечанському держлісгоспу, для ведення лісового господарства, надано 1446,5 га, згідно з планом землекористування (а.с.193-196 т. 2). Згідно до витягу з проекту організації та розвитку лісового господарства Вищедубечанського держлісгоспу за 1994 рік, щодо інформації про місцезнаходження і створення Пірнівського лісництва, яке знаходиться на території Вишгородського, Броварського адміністративних районів і один кв. за номером 184 Сторосільського лісництва знаходиться на території Ватутінського району м. Києва, контора держлісгоспу знаходиться в с. Пірнов. Межі держлісгоспу, а також місця знаходження контор та лісних кордонів зазначені в доданій схемі (а.с. 197-207 т. 2). Протоколом від 12.01.1994 року затверджено проект організації та розвитку лісового господарства Вищедубечанського держлісгоспу на період 1994-2003 років (а.с.208-210 т. 2). Згідно з актом від 12.04.1994 року станом на 1 січня 1994 року площа Вищедубечанського держлісгоспа в межах території району складає 29715 га. (а.с. 214-215 т.2). Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Упродовж березня-квітня 2013 року власники земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], спірні земельні ділянки відчужили на користь [PERSON] та [PERSON] На підставі договорів-купівлі продажу та заяв про об'єднання з наступним поділом земельних ділянок [PERSON]О сформовано 19 земельних ділянок із кадастровими номерами з [NUMBER] загальною площею 4,6569 га, [PERSON] сформовано 22 земельні ділянки із кадастровими номерами з [NUMBER], загальною площею 4,5169 га. Після чого Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції прийняті наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON]О та [PERSON] та видані відповідні свідоцтва про право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Лебедівської сільської ряди Вишгородського району. Водночас, 28 серпня 2014 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив належну йому земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON], про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]Базалєєв О.Ю.то рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 15427460 від 28 серпня 2014 року за [PERSON] Після скасування ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.04.2016 заходів забезпечення позову у даній справі [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від: - 07.10.2016 № 2781 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] - 25.01.2017 № 136 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Паритет-ВТ» - 07.09.2016 № 2210 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] - 08.06.2016 № 1108 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] - 06.12.2016 № 3302 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 06.12.2016 № 3302 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] Та [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від: - 15.08.2016 № 1087 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 28.09.2016 № 2675 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 28.09.2016 № 2678 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 06.12.2016 № 3297 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 23.03.2017 № 343 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 10.06.2016 № 1690 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON]; - 10.06.2016 № 1693 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] Крім того, [PERSON] здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2188 га на дві земельні ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,199 га та з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0198 га. Останню на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2017 № 3243 відчужено на користь [PERSON] Також, [PERSON] відчужено земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,042 га на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2016 № 1088 на користь [PERSON], яким здійснено її поділ на дві земельні ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0231 га та з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0189 га. Останню на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2017 № 3242 відчужено на користь [PERSON] 20.11.2017 року [PERSON] проведено об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] площею 0,2228 га, [NUMBER] площею 0,0189 га та сформовано земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2417 га, та 01.12.2017 року на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності. Також [PERSON] проведено об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] площею 0,1742 га, [NUMBER] площею 0,0198 га і [NUMBER] площею 0,0231 га та сформовано земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2171 га, та 01.12.2017 року на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності. Зазначене підтверджується копіями договорів купівлі-продажу та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна - спірних земельних ділянок. Згідно листа відділу Держземагентсва у Вишгородському районі Київської області від 14 травня 2015 року № 322 спірні земельні ділянки (кадастрові номери з [NUMBER] по [NUMBER]) за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року та технічної документації із землеустрою 2012 року не накладаються на лісові землі Дубечанського лісництва (колишнє Пірнівське лісництво) ДП «Вищедубечанське лісове господарство». За даними лісовпорядкування 1993 року земельні ділянки, які зазначені під вище зазначеними кадастровими номерами, входили до складу земель Пірнівського лісництва Вищедубечанського лісгоспу (квартал 160, відділи 1-3, 4-1,3 га, 5-2,9 га, 6-1,3 га, 7-2,6 га). Планово картографічні матеріали базового лісовпорядкування 1983 року у ВО «Укрдержлісспецпроект» відсутні (а. с. 416-418, т. 1). Та обставина, що за даними базового лісовпорядкування 2014 року земельні ділянки не накладаються із землями лісового фонду про законність дотримання вимог лісового й земельного законодавства України свідчити не може, оскільки станом на 2014 рік спірні земельні ділянки вже незаконно вилучені із земель лісового фонду й позначалися як землі сільськогосподарського призначення. Згідно листа ДП «Вищедубечанське лісове господарство» № 01-01-/329 від 05 червня 2015 року, процедура добровільної відмови від права постійного користування земельними ділянками, які розміщені у Пірнівському лісництві ДП «Вищедубечанський лісгосп», квартал 160 виділ 1 площа 3,2 га, виділ 4 площа 1,3 га, виділ 5 площа 2,9, виділ 6 площа 1,3 га, виділ 7 площа 2,6 га, не проводилась, будь-які погодження на вилучення вищевказаних ділянок з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не надавалися. ВО «Укрдержліспроект» надало фрагменти з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 160 Пірнівського лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» згідно матеріалами лісовпорядкування 1993 та 2003 років та межами земельних ділянок за кадастровими номерами на двох аркушах, та фрагменти планшету № 5 лісовпорядкування вищевказаних років на двох аркушах (а. с. 118-120, т. 2). Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження районних державних адміністрацій з питань земельних та лісових відносин визначаються Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Земельним та Лісовим кодексами України. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідно адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації та їх голови при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Президентом України.Радуві державні адміністрації та їх голови при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Кабінетом Міністрів України та підзвітні і підконтрольні йому. Пунктом 2 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Згідно з ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України(в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. При цьому згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Згідно вимог ст. 1 ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Водночас у п. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Згідно ст. 6 ЛК України усі ліси в Україні є власністю держави. Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 19 ЗК України за основним цільовим призначенням передбачено таку категорію земель України, як землі лісогосподарського призначення. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1ст. 164 ЗК України). Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням. Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 ЛК України). Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч. 2 ст. 49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (ст. 51 ЛК України). Згідно зі ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом. Згідно зі ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України. Крім того, ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, [PERSON] міністрів Автономної республіки Крим, обласних, Києва та Севастополя міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Аналогічно, відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 ЛК України до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин взагалі не відносились питання щодо вилучення або надання у власність земельРадиянок лісогосподарського призначення. Натомість, повноваження Кабінету Міністрів України у сферах лісових відносин ст. 27 ЛК України, до яких, зокрема належить передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних ділянок, що перебувають у державній власності. Згідно із ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у посРади користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним у судовому порядку. Згідно зі ст. 48 ЛК України в матеріалах ліРадидкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно з нормами ст. ст. 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Згідно з п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, результат системного аналізу наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Відповідно до частини першої ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, що діяла на момент видання спірних розпоряджень) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Право постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на спірну земельну ділянку не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало. Згідно роз'яснень даних у п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, статті 2, 5 ЗК України). захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. На підставі ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та сковує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. При цьому оспорений ненормативний акт Вишгородської РДА, є незаконним і безпосередньо впливає на законність правовстановлюючих документів, породжують правові наслідки, а відтак підлягає скасуванню згідно викладених вимог Закону для забезпечення реального захисту порушених прав позивача (держави й ДП «Вищедубечанське лісове господарство»). Відтак з урахуванням вказаних вимог закону, фактичного розташування земельних ділянок та правових висновків ВСУ спірні земельні ділянки не можуть перебувати у приватній власності фізичних осіб, а тому розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі їх у власність громадянам України, для ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області слід визнати незаконними та скасувати. Крім цього, згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відтак для захисту прав позивачів слід відновити становище, яке існувало до порушення і скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі їх у власність громадянам України, для ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Разом з тим, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Норма вказаної статті може застосовуватись, як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їх волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Верховний Суд України у постановах від 29 жовтня (справа №3-164цс14), 19 листопада 2014 року, 13 травня 2015 року, зробив правовий висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Як установлено по справі, спірні земельні ділянки незаконно вибули з володіння держави поза волею власника, внаслідок прийняття Вишгородської районної державної адміністрації Київської області загаданого розпорядження всупереч вимог земельного, лісового та цивільного законодавства, а відтак придбані (надані) відповідачам земельні ділянки в осіб, які не мали права їх відчужувати. За таких умов земельні ділянки вибули з власності держави поза волею власника в розумінні вимог ст. 388 ЦУ України. Таким чином позивач вправі витребувати це майно на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Паритет-ВТ». Доводи відповідача про те, що спірні земельні ділянки вибули за згодою держави на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації є безпідставними, оскільки вказане розпорядження є незаконним і до уваги, як волевиявлення власника, прийняте бути не може, оскільки власник в особі Кабінету Міністрів України такого волевиявлення не здійснював. Що стосується посилання в листі ВО «Укрдержліспроект» від 24.09.2018 року № 354 на те, що публічна кадастрова карта України є оглядовою і не гарантує повну достовірність і точність прив'язки спірних земельних ділянок, то суд зазначає наступне. Так для вирішення спірних питань вказаного розгляду не потребується точне й чітке викладення всіх поворотних точок (детальних меж) земельних ділянок в натурі на місцевості (ст. 79-1 ЗК України, ст. 34 ЗУ «Про державний земельний кадастр»), оскільки вказаний спір не є спором про визначення чи відновлення меж земельних ділянок в розумінні Глави 17 ЗК України. Те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду сумнівів у суду не викликає і з наданих доказів це достатньо підтверджується, коли спору про межі земельних ділянок між сторонами не існує, а тому питання детального визначення меж земельних ділянок не є предметом спору і не підлягає доказуванню в цій справі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. За встановлених обставин результат розгляду справи судом вказаного позову по суті не суперечить принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном (принцип пропорційності та рівноваги інтересів), закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому прав мирно володіти майном відповідачів в розумінні викладених вимог насамперед не повинно порушувати законні права іншого власника землі та реалізовуватися за рахунок ущемлення прав інших осіб, а тому суд відкидає заперечення відповідачів у викладеному контексті. В даному випадку ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не відмовлялось від права користування земельною ділянкою, однак і вилучення цієї земельної ділянки уповноваженим державним органом в порядку ст. 149 ЗК України, не проводилось. З огляду на викладені обставини справи, судом встановлено порушення прав, які підлягають захистові, а позов про це задоволенню. Таким чином з викладених вище підстав належним способом захисту прав позивача є саме витребовування земельних ділянок на користь держави (віндикація). На підставі викладеного та

Outcome: approved