Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12.10.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назва банка змінена на ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHLGB00000791, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 2\~150\~413,80 доларів США з кінцевим терміном повернення до 12.10.2027 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80% річних. Позивач зі свого боку виконав зобовязання за кредитним договором та надав [PERSON] кредит. Проте відповідач умови кредитного договору виконував не належним чином, допустив прострочення, у звязку з чим станом на 14.03.2016 існує заборгованість за кредитним договором у сумі 2\~271\~232,88 дол. США, з яких 1\~598\~393,56 дол. США - заборгованість за кредитом; 417\~478,70 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 060 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 252\~300,62 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] в наданій до суду 27.01.2017 заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, розглянувши справу за її відсутності без фіксації судового процесу технічними засобами, проти винесення по справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судові засідання по справі, повторно не зявився, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася належним чином, за адресою, яка підтверджена відповіддю ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 25.11.2016 та зазначена самим відповідачем в усіх договорах з ним. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, постановити заочне рішення за правилами ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. При розгляді даної цивільної справи підлягають застосуванню норми наступних глав ЦК України: глави 48 «Виконання зобовязання», глави 49 «Забезпечення виконання зобовязання», глави 71 «Позика. Кредит. Банківськиій вклад». Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого у 2009 році став ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHLGB00000791, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 2\~150\~413,80 доларів США з кінцевим терміном повернення до 12.10.2027, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80% річних (а.с. 12, 13). Між сторонами було укладено додатковий договір №2 до цього кредитного договору від 12.10.2007, яким були внесені зміни до п. 7.1 кредитного договору щодо розміру отриманого кредиту, порядку погашення заборгованості з кінцевим терміном повернення 12.10.2027 (а.с. 14). У порушення чинного законодавства та умов договору позичальник зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, також нести витрати по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 14.03.2016 має заборгованість 2\~271\~232,88 дол. США, яка складається з наступного: 1\~598\~393,56 дол. США - заборгованість за кредитом; 417\~478,70 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 060 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 252\~300,62 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Розмір заборгованості підтверджено розрахунком суми заборгованості станом на 14.03.2016, наявним в матеріалах справи (а.с. 5 - 8). З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №DNHLGB00000791 від 12.10.2007 сторони уклали договір іпотеки №DNHLGB00000791від 12.10.2007 та договори №DNHLGB00000791/1, №DNHLGB00000791/2 від 14.03.2008 провнесення змін до первісного договору (а.с. 15 22), згідно з яким відповідач [PERSON] передав в іпотеку банку таке нерухоме майно: квартира № 50, загальною площею 651,7 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35Т, паркувальне місце поз.№ 155, приміщення 61, за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35Т, паркувальне місце поз.№ 156, приміщення 61, за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського,буд.35т. Відповідно до п.п. 33.4, 36.4 договорів про внесення змін до договору іпотеки №DNHLGB00000791/1, №DNHLGB00000791/2 від 14.03.2008, обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнювала 9\~688\~259,91 грн. та 500\~988,74 грн. відповідно. Майно належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтв про право власності, виданих 23.02.2008 та 09.02.2008 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (а.с. 23, 24). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Виходячи з положень ч. 1 ст.20 ЦК України, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобовязання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Слід додатково зауважити, що позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення у разі продовження порушення. Відповідні повідомлення та докази, що підтверджують їх направлення подані позивачем разом з позовом у якості відповідних додатків (а.с. 10, 11). Приймаючи до уваги вищезазначені обставини та існуючі норми права, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині звернення на предмети іпотеки підлягають задоволенню. При визначенні початкової ціни при реалізації предметів іпотеки (квартири номер 50, загальною площею 651,7 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. В. Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35т, паркувальне місце поз.№ 155, приміщення 61 за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. В.Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35Т, паркувальне місце поз.№ 156, приміщення 61 за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. В. Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35Т, суд виходить з оціночної вартості визначеної сторонами в додаткових угодах до договору іпотеки №DNHLGB00000791/1, №DNHLGB00000791/2 від 14.03.2008 і вона становить 9\~688\~259,91 грн. та 500\~988,74 грн. відповідно. Вирішуючи позовні вимоги банку про виселення [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири № 50, яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. В. Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35т суд виходить з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК України), оскільки за змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР, яка визначає, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки у тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідна правова позиція висловлена Верховного Суду України в постанові від 10.02.2016 у справі №6-2830цс15. Крім того, суд приходить до висновку, що мораторій на виселення запроваджений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів у іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII (зі змінами від 16.07.2015) в даному випадку не розповсюджується на відповідача, оскільки для його застосування при вирішення справи, суд повинен дійти висновку про наявність всіх складових, які виключать можливість застосування дії мораторію. Приймаючи до уваги вищезазначені обставини, існуючі норми права, правові висновки Верховного Суду України,суд вважає, що позовні вимоги банку про виселення відповідачки [PERSON] з житлового приміщення, що перебуває у іпотеці банку можливо без наданням іншого постійного жилого приміщення підлягають задоволенню оскільки не суперечать положенням ст. 109 ЖК України та ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку». При цьому судом також враховано, що відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, враховуючи, що вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід провести наступним чином. Позивачем при подачі позову із вимогами майнового характеру було сплачено судовий збір у загальному розмірі 153\~527,73 грн., а з вимогами немайнового характеру 1\~378,00 грн. В іншій частині сплати судового збору задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору. Враховуючи, що вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 154\~905,73 грн. А на користь держави підлягає стягненню із відповідача решта судового збору у загальному розмірі 1\~450\~007,87 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved