Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач 06.03.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третіх осіб: [PERSON] , Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», та просить: - визнати протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації від 21.01.1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 21.01.1997 року в частині посвідчення належності 1/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] ; - здійснити перерозподіл часток співвласників квартири [ADDRESS] , згідно з яким: визначити частку [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі Ѕ її частини; визначити частку [PERSON] у праві власності квартиру [ADDRESS] в розмірі Ѕ її частини. Позовні вимоги мотивовані тим, що батьки позивача під час перебування у шлюбі проживали у квартирі [ADDRESS] , договір найму якої був оформлений на ім`я матері [PERSON] . Станом на момент здійснення приватизації (1996-1997 роки) [PERSON] , котрий є батьком позивача понад 6 років не проживав у квартирі [ADDRESS] , адже створив нову сім`ю з іншою жінкою, а відтак не мав права на її приватизацію, що є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації в частині передання 1/3 частини квартири [PERSON] . Якби [PERSON] на момент приватизації спірної квартири не був зареєстрований у ній, що призвело до незаконної його включення до приватизаційних документів, спірна квартира була б передана [PERSON] та позивачу у рівних частках, по Ѕ частині кожному. Частина матері мала перейти брату позивача [PERSON] . Справа 10.03.2020 року була передана судді Бондарю В [PERSON] Я. та ухвалою суду від 11.03.2020 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 23.03.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22.04.2020 року. Ухвалою суду від 24.03.2020 року повернуто заяву [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 31.03.2020 року повернуто без розгляду заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 07.04.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача Наседкіна [PERSON] І. про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.04.2020 року відмовлено у заяви представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову. У підготовче засідання 22.04.2020 року учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим, а також враховуючи запроваджений на території України карантин, розгляд справи було відкладено на 22.06.2020 року. Ухвалою суду від 22.04.2020 року задоволено заяву представника [PERSON] [PERSON] про витребування доказів та виклик свідків. До суду 15.06.2020 року надійшла заява [PERSON] , згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, у зв`язку зі станом її здоров`я та вказала, що претензії [PERSON] не відповідають реальності, адже працюючи в обласній прокуратурі до 2001 року її чоловік проживав в спірній квартирі, а після звільнення [PERSON] до 2011 року був в ній зареєстрований, де всі мешканці користувалися його пільгами по сплаті комунальних послуг, як ветерана МВС. Приватизація квартири та розподілення часток всіх зареєстрованих осіб була добровільною. У результаті проведених підготовчих дій у підготовчому засіданні 22.06.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про допит позивача та третьої особи в якості свідків, було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 21.07.2020 року. У судовому засіданні 21.07.2020 року було допитано позивача [PERSON] , третю особу [PERSON] в якості свідків та ще двох свідків: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду 14.07.2020 року заяву, якою просила проводити розгляд справи у її відсутності. Вказала, що байдужість дітей її покійного чоловіка призвела до того, що він склав заповіт, яким передав квартиру їй, а не дітям. Діти приїжджали до батька лише за грошима, а з похоронами справлялася відповідачка одна, а з боргами розраховуються по сьогоднішній день. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши докази, заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.7). [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.8). [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 26 липня 1990 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.9). Позивач надававши пояснення під присягою відзначив, що він народився в спірній квартирі [ADDRESS] . З батьком [PERSON] були дуже тяжкі стосунки. Батько пішов з дому коли позивачу було років 5-6 та більше позивач з ним практично не спілкувався. Приватизацією квартири займалася мати, позивач був маленький та нічого не знав, а в 16 років просто підписав заяву про відмову від спадщини, що відкрилася до майна матері на користь брата. Коли батько пішов з дому остаточно цього не було видно по речах, адже батько поступово перевозив свої речі. [PERSON] ніколи після того як покинув сім`ю, не намагався потрапити в квартиру. Такі твердження позивача про те, що батько пішов з сім`ї, коли йому було років 5-6 відповідають тому, що шлюб між батьками було розірвано в 1990 році, коли позивачу було 5 років. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній дійсно працював з 08.02.1995 року по 05.06.2011 року в Прокуратурі Одеській області (а.с.163-166). Втім, твердження [PERSON] про те, що він проживав в спірній квартирі поки працював в прокуратурі Одеської області, не підтверджуються жодним чином. [PERSON] уклав новий шлюб 28.10.2011 року з громадянкою [PERSON] , що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 21.01.2020 року (а.с.21). Квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації №91189 від 21.01.1997 року належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності (а.с.10). На підставі розпорядження органу приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло позивачу та його батьком у рівних частках (а.с.11). [INFO] померла мати позивача та третьої особи [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (а.с.14). [PERSON] у спадок отримав у власність на 1/3 частину квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2016 року (а.с.15) та про що також свідчить інформаційна довідка №62413367 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.06.2016 року (а.с.17). Станом на 2016 рік в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON] , що встановлено з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію), видана Житлово-експлуатаційним центром «Порто-Франківський» (а.с.18). Батько позивача та третьої особи [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане повторно 06.11.2019 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.19). До майна померлого [PERSON] 04.11.2019 року в приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю. була заведена спадкова справа №9/2019 (а.с.20). З матеріалів спадкової справи №9/2019, що витребувана ухвалою суду, вбачається, що [PERSON] 09.08.2018 року склав заповіт, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, [PERSON] (а.с.95). [PERSON] 04.11.2019 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю. з заявою про прийняття спадщини, відкритої до майна померлого [PERSON] (а.с.91). З довідки №879 виданої Комітетом міськрайону «Суворовский» від 10.10.2019 року вбачається, що [PERSON] з 04.12.2012 року по 13.09.2019 року проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.98). [PERSON] 05.03.2020 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, відкритої до майна померлого батька [PERSON] (а.с.111). Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова С.Ю. листом №108/02-14 від 13.03.2020 року повідомила [PERSON] про категорію осіб, які мають право спадкування обов`язкової частки та вказала на можливість звернення до суду, у разі не погодженням з заповітом або видачою свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.113). [PERSON] 06.05.2020 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.143). [PERSON] в якості свідка відзначив, що він є старшим братом позивача та з самого народження проживає в спірній квартирі. Стосунки між їх батьками були натягнутими. Батько, коли пив був чудовиськом та сварки були постійними. Батько фактично не проживав разом з матір`ю, він приходив на короткі періоди, потім геть зник. Третя особа відзначає, що пільгами батька ніхто не користувався, адже їх мав тільки він та саме за нього мати платила житлово-комунальні послуги. Про приватизації квартиру [PERSON] також не знав, про частку батька в праві власності на квартиру дізнався незадовго до смерті матері від неї. Поговорив з батьком за його частку і останній вказав, що на квартиру ніхто не претендує і ніхто не буде її забирати. Більше вони не поверталися до цього питання, брату нічого не говорив по частку батька в їх квартирі. В 16 років мати прописала третю особу [PERSON] в квартирі бабусі, адже вона жила сама, щоб квартиру не виманили шахрайськими діями. Мати не задумувалась про якісь можливі проблеми з їх квартирою, адже батько купив відповідачу, тобто його тодішній дружині будинок. Дружина третьої особи [PERSON] [PERSON] в якості свідка пояснила, що була в гарних стосунках з померлою [PERSON] , яка часто розповідала, що шлюб вважає помилкою свого життя, адже цього шлюбу хотів її батько, а не вона. Вказала, що [PERSON] вперше зустріла на похоронах, а вдруге при поділі спадщини, де відповідачка розповідала, що [PERSON] покійний батько позивача та третьої особи, за життя розповідав, що квартира на [PERSON] є власністю його першої дружина та дітей. З показань свідка [PERSON] вбачається, що останній є однокласником та кращим другом позивача. В шкільні роки в гостях у [PERSON] дома він був часто, там бачив брата та мати, про батька ніколи не запитував, адже думав, що він помер. Варто відзначити, що суд не приймає до уваги частину показань свідка [PERSON] , як не допустимий доказ, адже вона розповідала з чужих слів, зазначаючи, що покійна мати [PERSON] та [PERSON] розповідала або ж [PERSON] розповідала про думки померлого [PERSON] . Свідок [PERSON] вказав, що ніколи не бачив дорослих чоловічих речей у квартирі позивача, за батька ніколи не питав, бо думав, що той помер, але [PERSON] не вказав з якого року почав товаришувати з позивачем та коли саме почав приходити додому позивача. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Пунктом 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно\~мешкають у\~цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, закріплено перелік документів, що подаються до органів приватизації, серед яких є копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують\~родинні відносини\~між членами\~сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Тож, довідка має містити зазначення про тимчасово відсутніх осіб, що враховується органом приватизації при прийняття відповідного рішення. Варто відзначити, що матеріали приватизаційної справи до матеріалів справи не додані та судом не досліджені. Зокрема, і довідка про реєстрації місця проживання, з якої можна було б встановити її відповідність вказаним вимогам. Доказів, щоб свідчили про невідповідність вказаної довідки вимогам чинного на час приватизації законодавства, суду не представлено та на таку невідповідність позивач не вказує. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом\~тридцяти календарних\~днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Суд, враховує, що на час здійснення приватизації та реєстрації місця проживання, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не був прийнятий та лише 14 листопада 2001 р. Рішенням Конституційного Суду України 15-рп/2001р., було визнано неконституційним поняття «прописка» і змінено на Реєстрація місця проживання. Втім, нормативно-правові акти, що встановлювали правила прописки (реєстрації місця проживання) також вимагали від особи здійснювати дії для повідомлення органів державної влади про зміну свого місця проживання. Таким чином, законодавством України встановлено обов`язок особи зареєструвати своє місце проживання у разі його зміни. У разі, коли особа не виконує такого обов`язку та не проживає за місцем свого реєстрації, власник квартири може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, шо втратила право користування житловим приміщенням. [PERSON] з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, до суду не зверталася. Як пояснив [PERSON] так відбулося, у зв`язку з тим, що для його матері це було стресом та навіть прихід сантехніка у матері викликав тривогу та безсоння. Стрес та тривога не є підставою для того, щоб не захищати свої права, безпосередньо і право власності на спірну квартиру. Варто відзначити, що єдиними доказами того, що [PERSON] не проживав за адресою: [ADDRESS] є показання позивача та третьої особи як свідків. Втім, [PERSON] та [PERSON] є заінтересованими особами і такі доводи безпосередньо впливають на їх права, тому рішення суду не може гуртуватися лише на показаннях свідків, які є зацікавленими у встановленні факту відсутності особи за місцем своєї реєстрації. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації від 21.01.1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] . Інші вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та перерозподіл часток співвласників є похідними від первинної, щодо якої суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Кодекс набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді коли строк позовної давності для вимоги про оскарження рішення органу приватизації сплив, тому застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР. Згідно ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР (чинний на час приватизації) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Статтею 76 Цивільного кодексу Української РСР закріплено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, суд вважає за необхідне не застосовувати строки позовної давності.

Outcome: dismissed