Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Первинно позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами 01.02.2009 року (а.с.2-3). До початку розгляду справи по суті [PERSON] змінила свої позовні вимоги (а.с.22-24). Просила визнати нікчемним правочин, укладений 01.02.2009 року між ТОВ «Моноліт» та нею та витребувати із незаконного користування ТОВ «Моноліт» земельну ділянку, яка належить позивачу. Змінені вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди землі від 01.02.2009 року між сторонами не укладався; під час незаконного користування відповідачем земельною ділянкою, яка на праві власності належить позивачу, між сторонами часто виникали усні конфлікти з приводу розміру орендної плати. Позивач вказує, що в 2015 році вона знайшла альтернативного орендаря, який запропонував вигідні для позивача умови оренди її земельної ділянки. Позивач зверталась до відповідача з вимогою повернути їй земельну ділянку, але отримала відмову. Вказала, що договір від 01.02.2009 року не відповідає вимогам законодавства; належним чином не пройшов державну реєстрацію; належним чином не виконувався ТОВ «Моноліт» в частині узгодження розміру орендної плати. Перелічивши всі зазначені обставини з посиланням на норми Цивільного Кодексу України, позивач стверджує, що договору оренди від 01.02.2009 року не існує, на підставі чого просить визнати правочин про передачу земельної ділянки від 01.02.2009 року, укладений між сторонами, нікчемним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилась; надала клопотання про розгляд справи за її відсутності за участю її представника (а.с.20). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Вказала, що будь якого договору між ТОВ «Моноліт» та позивачем не існує, оскільки він не пройшов державну реєстрацію. Крім того, форма зазначеного документу не відповідає вимогам законодавства; умови документу порушувались відповідачем, оскільки саме відповідач не узгоджував з власниками земельної ділянки розмір орендної плати, а виплачував оренду на власний розсуд. Те, що орендодавець отримувала орендну плату пояснила її скрутним матеріальним становищем. Представник [PERSON] двічі не з»явилась в судове засідання; про дати розгляду справи повідомлялась належним чином, про що у справі є підтвердження; двічі надавала клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з ненадходженням інформації з ДП «ЦДЗК» при Держкомземі України, причин неявки суду не повідомляла. Враховуючи, що на час розгляду справи вказана інформація була судом отримана; представник позивача повторно не з»явився в судове засідання без поважних причин, приймаючи до уваги те, що представник позивача особисто брала участь в судових засіданнях, надала всі пояснення та докази, з метою дотримання судом розумних строків розгляду справи, недопущення зловживання своїми процесуальними правами з боку учасників провадження, з урахуванням думки представника ТОВ «Моноліт» про можливість закінчення розгляду справи за відсутності представника позивача, суд вирішив можливим закінчити розгляд справи за відсутності представника [PERSON] Представник ТОВ «Моноліт» в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що дійсно позивач є власником земельної ділянки. 01.02.2009 року між сторонами був укладений договір оренди землі строком на 20 років. Вказаний договір належним чином підписаний сторонами договору, пройшов державну реєстрацію, про що свідчить позначка на його зворотному боці; копія договору зберігається в Держгеокадастрі. Також вказав, що з 2009 року по теперішній час позивач отримує орендну плату за договором; розмір орендної плати позивачем не оспорював ся. Вказав, що договір 01.02.2009 року був предметом судового розгляду, визнаний таким, що відповідає вимогам законодавства та є дійсним. Зазначив, що твердження, викладені в позові, є безпідставні та не підлягають задоволенню Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, розглянувши змінений позов в межах заявлених вимог, оцінивши докази відповідно до вимог ст.. 212 ЦПК України, суд дійшов до наступного. Суд встановив, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]В.) є власником земельної ділянки площею 4,62 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5121680800:01:002:0821, що підтверджується копією державного акту серії ЯГ №934505 (а.с.70). Вказаний факт представником відповідача не оспорюється. До справи додана копія договору оренди землі від 01 лютого 2009 року, укладеного між ТОВ «Моноліт» та [PERSON], предметом якого є земельна ділянка площею 4,62 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великоплосківської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області, строком на 20 років. За умовами договору орендодавець передав орендарю зазначену ділянку в оренду, а орендар зобов»язувався щорічно вносити орендну плату в грошовій, натуральній та відробітковій формах. Зазначений договір оренди містить всі необхідні умови, складений на підставі типового договору, форму якого затверджено КМУ, належним чином підписаний сторонами, на його зворотному боці є відмітка про реєстрацію договору в Великомихайлівському районному відділі Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК при Держкомземі України» № 040951900060 від 15.07.2009 року /а.с.35-36/. Під час розгляду справи із пояснень сторін судом встановлено, що фактично земельна ділянка позивача обробляється відповідачем, перебуває у користуванні відповідача; в свою чергу позивач отримує гроші та зерно від відповідача. В судовому засіданні представник позивача наполягав, що зазначений вище договір оренди земельної ділянки не існує, хоча не заперечував проти того, що фактично земельна ділянка позивача перебуває у користуванні відповідача. Саме передачу земельної ділянки від позивача до відповідача представник просить визнати нікчемним правочином та повернути земельну ділянку у володіння позивача. Перевіривши твердження представника позивача щодо неукладеності договору оренди землі від 01.02.2009 року суд встановив, що це питання було предметом судового розгляду в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» до [PERSON], [PERSON], з участю третьої особи Державного реєстратора [PERSON], про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації. За наслідками судового розгляду судом було встановлено, що договір оренди земельної ділянки, укладений 01.02.2009 року між сторонами є діючим, пройшов державну реєстрацію та визнаний таким, що породжує правовідносини. Вказані висновки викладені в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 19.01.2017 року (а.с.68-69). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вказаної процесуальної норми суд не вважає можливим повторно перевіряти обставини, які вже були предметом судового розгляду, а саме факт державної реєстрації оспорюваного договору оренди від 01.02.2009 року, та факт того, що оспорюваний договір породжує правовідносини між сторонами. Перевіривши твердження представника позивача в тій частині, що вказаний договір не виконується ТОВ «Моноліт», судом також не знайдені підтвердження вказаним твердженням, оскільки згідно з наданими представником відповідача відомостям, позивач особисто отримувала в ТОВ «Моноліт» орендну плату за землю шляхом отримання грошей та натуральної продукції (а.с.71-106). Суду позивачем або її представником не надано жодного належного доказу того, що впродовж періоду з 2009 року по теперішній час позивач оспорювала розмір орендної плати, яку вона отримувала, що підтверджує згоду позивача з розміром орендної плати. Судом протягом судового розгляду справи неодноразово роз»яснювались представнику позивача положення Цивільного Кодексу України в частині того, з яких підстав правочин є нікчемним та підстави, з яких укладений договір може бути визнаний недійсним. Так відповідно до ст.. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналіз зазначеної правової норми дозволяє зробити висновок, що законодавством чітко визначені підстави нікчемності правочину ( ст. 219, 220, ч. 2 ст. 221, 224,226, ч. 2 ст. 228 ЦК України). В разі встановлення обставин, зазначених у данних правових норамах, правочин вважається нікчемним, тобто таким, що не тягне за собою правових наслідків та не потребує визнання його нікчемним в судовому порядку. В усіх інших випадках правочин, до якого відноситься і укладення договору оренди земельної ділянки, може бути визнаним недійсним в судовому порядку. На підставі наведенного суд дійшов до висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог про визнання оспорюваного договору оренди землі від 01.02.2009 року нікчемним правочином, оскільки ці вимоги суперечать діючому законодавству. В судовому засіданні також не встановлено підстав для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним, оскільки він відповідає вимогам ст. 124 Земельного Кодексу України, ст. 627,626,792,210 Цивільного Кодексу України, ст. 13,14,20 ЗУ «Про оренду землі», а саме укладений в письмовій формі, яка відповідає типовому договору, затвердженому КМУ на момент його укладення, належним чином пройшов державну реєстрацію,що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, протягом тривалого часу сторонни договору виконують його положення. Будь яких належних доказів для визнання зазначеного договору оренди недійсним з підстав, передбачених Цивільним Кордексом України позивачем та її представником суду не надано. Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов до висновку про необгрунтованість вимог позивача в частині витребування із користування відповідача земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, оскільки в судовому засіданні встановлена неможливість визнання договору оренди землі нікчемним, відсутність підстав для визнання договору недійсним з обставин, викладених у позові, договір оренди є дійсним та таким, що виконується сторонами. Умовами укладеного договору не передбачена можливість його розірвання в односторонньому порядку, строк дії договору не сплив, тому сторонни договору мають виконувати його умови. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі зазначеної правової норми судом перевірені всі обставини, викладені у позові та пояснення, надані представником позивача в судовому засіданні. На підставі всіх обставин, встановлених в судовому засіданні, перевіривши всі докази, надані сторонами, оцінивши докази як кожен окремо так і в їх сукупності, суд дійшов до висновку про необгрунтованість заявлених вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача про компенсацію понесених судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed