Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач 06.03.2019 звернулася до суду з даним позовом, який в подальшому уточнила, просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 3224486900:03:002:0031) від 12 вересня 2007 року № 227Б, що укладений з [PERSON] з [PERSON] , скасувавши його державну реєстрацію та реєстрацію права оренди; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 12.09.2007 між нею та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки № 227Б площею 2,526 га. Зазначений договір було укладено строком на 10 років. Відповідно до договору оренди землі, вона передала земельну ділянку в строкове платне користування. Як сторона договору, виражаючи своє волевиявлення при його підписанні розуміла зміст та відповідні умови договору оренди землі стосовно початку та закінчення строку дії, а саме у вересні 2017 року. Напередодні закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, позивач в серпні 2017 року звернулася до відповідача з листом, в якому просила по закінченню строку дії договору повернути її земельну ділянку. Проте в усній формі їй було відмовлено в поверненні земельної ділянки з мотивів, що термін дії договору оренди землі від 12.09.2007 щодо належної їй земельної ділянки закінчується в травні 2021 року, оскільки державна реєстрація договору оренди землі, яка була здійснена 20 травня 2011 року, при цьому державна реєстрація права оренди проведена не була. Вважає, що відповідач умисно на протязі тривалого часу не проводив реєстрацію договору. При цьому після підписання зазначеного договору до моменту його державної реєстрації він використовував належну їй земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції, сплачував грошові кошти за надання в оренду майна. 20.02.2019 позивачу стало відомо, що лише в липні 2018 року проведено державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку. При цьому, орендарем по укладеному договорі оренди значиться СП «Дубівське», тобто відповідач передав земельну ділянку у суборенду третій особі. В зв`язку з порушенням цивільних прав, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 15.05.2019 позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав. Представник третьої особи СП «Дубівське» адвокат Кривошеєв М.Ю. подав письмові пояснення (а.с.41-43), в яких позов не визнав і в обґрунтування своєї позиції зазначив, що у серпні 2017 року позивач звернулась до дирекції СП «Дубівське», а не до відповідача [PERSON] , як зазначено в позовній заяві, з приводу розірвання договору оренди земельної ділянки, а не повернення земельної ділянки позивачки у зв`язку із закінченням строку договору оренди. СП «Дубівське» відмовилось розірвати договір оренди земельної ділянки, мотивуючи це тим, що термін дії договору оренди закінчується у 2021 році, тобто через 10 років з моменту здійснення його реєстрації, яка проведена 20.05.2011 року управлінням Держземагенства у Таращанському районі. Твердження позивача про те, що «хтось» пообіцяв від імені підприємства повернути земельну ділянку позивачеві достроково є неправдивими. А конкретна посадова особа не зазначена. Крім того, виходячи зі складу відповідачів, позивач звертається до [PERSON] Однак з додатків, доданих позивачем до позовної заяви, випливає, що звертався позивач до СП «Дубівське», яке сама [PERSON] включила до складу третіх осіб. У своєму позові [PERSON] зазначає, що [PERSON] умисно на протязі тривалого часу не реєстрував договір. Однак відповідач і не повинен, і не проводить реєстрацію договорів оренди. Реєстраційні дії здійснює уповноважений суб`єкт владних повноважень, визначений законом. Скоріш за все, позивач має на увазі, що договір оренди тривалий час не подавався для державної реєстрації. Але відповідач [PERSON] як фізична особа (а саме так його позиціонує позивач) і не мав на те відповідних повноважень від фактичного орендаря. Крім того, позивач мав право і можливості особисто подати документи для проведення реєстрації договору, але не зробив цього сам, і не наполягав на негайній реєстрації з боку іншої сторони договору оренди. При цьому [PERSON] підписала договір, де в пункті 2.3 зазначено, що договір укладено на 10 років, починаючи з дати його реєстрації. Строки здійснення державної реєстрації договорів оренди законодавством не встановлені. Вважає, що позивач, готуючи позов, неуважно вивчила всі наявні у неї документи. Твердження про те, що СП «Дубівське» отримало дану земельну ділянку в користування на підставі договору суборенди, укладеного між [PERSON] та СП «Дубівське», не відповідає дійсним обставинам справи та наявним доказам. Так, в інформаційній довідці з ДРРП чітко зазначений орендар - СП «Дубівське» (юридична особа). Копія заяви від 17.08.2017 року, додана до позову, також адресована керівнику СП «Дубівське» (третя особа по справі), а не відповідачеві. Тобто, позивач не може чітко визначитись з обставинами справи, колом відповідачів та третіх осіб та власне самого предмету спору. З умов договору, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що строк дії договору оренди земельної ділянки від 12.09.2007 року, що є однією з істотних умов договору оренди, за узгодженістю сторін складає 10 років з моменту його реєстрації. При цьому сторонами не обумовлений обов`язок тієї чи іншої сторони договору щодо спеціальних умов початку відліку такого строку та окремо не визначений строк користування земельною ділянкою, що належить позивачу. З огляду на обставини, викладені в позові та згідно положень статті 631, частини першої статті 638, статті 640 Цивільного кодексу України, статті 125 та 126 Земельного кодексу України ( в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЗК України), ст.ст.16-18 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі 2007 року, який має характер як консенсуального, так і реального договору, є укладеним, зокрема, стосовно земельної ділянки позивача з моменту його підписання та фактичної передачі ділянки в користування Орендарю - з 2007 року. Чинності договір оренди землі набув після його державної реєстрації - з 20 травня 2011 року. Представник третьої особи - сектору реєстрації Таращанського районної державної адміністрації у встановлений судом строк пояснення щодо позову не подав. Ухвалою суду від 12.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.09.2019. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала і прохала їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належно, про причини неявки суду не повідомив, правом подати клопотання про відкладення розгляду справи не скористався. Представник третьої особи СП «Дубівське» адвокат Кривошеєв М.Ю. в судовому засіданні прохав відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - сектору реєстрації Таращанського районної державної адміністрації судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належно, про причини неявки суду не повідомив, правом подати клопотання про відкладення розгляду справи та пояснення щодо позову не скористався. Суд, заслухавши думку позивача, представника третьої особи СП «Дубівське», дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 № 217253, виданого 18.06.2002 Станишівською сільською Радою народних депутатів, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,560 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 3224486900:03:005:0031, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Станишівської сільської ради Таращанського району Київської області. 12.09.2007 між [PERSON] та [PERSON] , який діяв на підставі статуту СП «Дубівське» був укладений договір оренди земельної ділянки № 227 б терміном на 10 років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Таращанському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.05.2011 за № 322440004001355. 17.08.2017 позивач звернулася до директора СП «Дубівське» [PERSON] із заявою, в якій просила розірвати з нею договір оренди земельної ділянки № 227 б терміном на 10 року, так як термін дії цього договору закінчився. Згідно інформаційного довідки № 157884991 від 28.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 09.08.2018 державним реєстратором Таращанської РДА Київської області Номінат С.Ю. зареєстровано інше речове право на земельну ділянку з кадастровим номером 3224486900:03:005:0031, площею 2,5599 га, номер запису про інше речове право: 27452658. Підстава виникнення іншого речового права - договір оренди земельної ділянки, серія та номер: 227 б, укладений 12.09.2007 між [PERSON] та СП «Дубівське», строком дії 10 років з дати державної реєстрації. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша та друга статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Особливості найму окремих видів майна встановлюються ЦК України та іншим законом (частина третя статті 760 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 ЦК України). Свобода договору, передбачена статтею 627 ЦК України, не є абсолютною. Сторони договору мають враховувати вимоги законодавства, які визначені для них як обов`язкові, та не можуть змінити дію таких вимог законодавства договором, якщо це прямо не передбачено законодавством. Згідно із частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Отже, строк оренди земельної ділянки (існування права оренди земельної ділянки) не може починатися раніше за строк дії договору оренди такої земельної ділянки. Строк дії договору земельної ділянки, починається після набрання таким договором чинності, а не з моменту його укладення. За змістом статей 18 та 20 Закону України «Про оренду землі», які підлягають застосуванню до договору оренди земельної ділянки згідно з вимогами статті 792 ЦК України та статті 93 ЗК України, укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації та набирає чинності після такої реєстрації, що узгоджується з положеннями частини першої статті 210 ЦК України. Набранням договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір як підстава виникнення правовідносин, виражена (оформлена) у письмовій формі, в якій зафіксовані умови договору, породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні цього договору. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено суб`єктивний склад учасників справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, спірний договір оренди земельної ділянки було укладено між позивачем та СП «Дубівське» (юридичною особою). А в даному випадку, відповідач звертається до фізичної особи - [PERSON] , визначаючи СП «Дубівське» третьою особою. Підстав для розірвання договору оренди у судовому засіданні не встановлено. Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, так як вважає, що закінчився строк дії договору оренди земельної ділянки, належним способом захисту має бути вимога про витребування земельної ділянки. Враховуючи викладене, в зв`язку з тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, невірно визначено суб`єктивний склад учасників справи та їх процесуальний статус, а також не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своєї правової позиції, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed