Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач 02.12.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати йоготаким, що втратив право користуватися житлом в належній йому квартирі [ADDRESS] (далі Квартира). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Квартира належить йому на праві приватної власності. Відповідач не є членом його сімї або знайомим, не проживає в даній Квартирі з моменту її продажу, а саме з 10.10.2008 року, однак на даний час прописаний у ній і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує його права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовою повісткою, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2015 року, укладеного між [PERSON] та позивачем, останньому на праві приватної власності належить Квартира. [PERSON], в свою чергу, придбала вказану Квартиру 10.10.2008 року у [PERSON], відповідача по справі, який зареєстрований в Квартирі з 29.10.2004 року. Змоменту продажу Квартири первісному покупцю [PERSON], тобто з 10.10.2008 року відповідач в ній не проживає, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 10.10.2008 року та 10.04.2015 року, довідкою ОСББ «Звягель» від 21.09.2015 року та актом обстеження Квартири від 30.10.2015 року, складеним на підставі свідчень сусідів позивача [PERSON] та [PERSON] Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Припинення права власності особи на житло припиняє його право на користування цим житлом. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачу, [PERSON] відповідач по справі, не є членом сімї позивача та більше 7 років в Квартирі не проживає, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved