Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому посилається на те, що 20 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 22037223, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 8 099 доларів США строком до 20 серпня 2013 року, а відповідач прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13, 5 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку. 19 жовтня 2009 року між банком та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якого було збільшено строк кредиту до 20 вересня 2016 року. В подальшому додатковою угодою від 15 грудня 2010 року було врегульовано питання щодо заборгованості позичальника. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань станом на 07 травня 2014 року виникла заборгованість в сумі 5 876, 10 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 68 464, 48 грн. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 5 876, 10 доларів США грн. та судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі по підставам вказаним в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні визнав, що має заборгованість по даному кредитному договору, однак на даний час не має змоги сплачувати кредит. Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 220372223, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 8 099 доларів США строком до 20 серпня 2013 року зі сплатою 13, 5 % річних /а.с.6-11/. Банк виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику кредитні кошти в сумі 8099 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки № OIN916548 /а.с.26/. 15 грудня 2010 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 22037223/2 до кредитного договору, якою було врегульовано питання щодо погашення заборгованості позичальника. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів, а тому станом на 07 травня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 876, 10 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 68 464, 48 грн. /а.с.29-30/, яка складається з: - непогашена сума кредиту - 4 501, 16 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 52 444, 58 грн. - несплачені відсотки - 534, 46 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 6 227, 18 грн. - пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків 840, 48 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 9 792, 72 грн. Відповідач повідомлявся про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором /а.с.27-28/, проте на сьогоднішній день заборгованість не погашена. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пунктом 12 Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦК України. З урахуванням викладеного, враховуючи всі фактичні обставини справи, та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути за кредитним договором № 220372223 від 20 серпня 2007 року суму заборгованості станом на 07 травня 2014 року в розмірі 5 876, 10 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 68 464, 48 грн. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved