Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

ПАТ «ПроКредит Банк» звернулось з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON]. [PERSON], уточнений в ході розгляду справи (а.с. 43-46), вказавши, що 17.12.2012 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] було укладено рамкову угоду, в межах якої 21.03.2014 року укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1501.44064/FW1602.332 (далі кредитний договір), за умовами якого ФОП [PERSON] наданий кредит в сумі 100000 доларів США строком до 21.04.2015 року зі сплатою 12% річних. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором з [PERSON] 21.12.2012 року укладений договір поруки № 276142-ДП1, за яким поручитель в солідарному порядку відповідає за зобовязаннями ФОП [PERSON] за кредитним договором. Свої зобовязання за кредитним договором ФОП [PERSON] належним чином не виконав, тож станом на 02.04.2015 року існує заборгованість за кредитом в сумі 100000 доларів США, за відсотками в сумі 2835,7 доларів США, а також пеня в сумі 19879,98 гривень, а загалом сума заборгованості складає 2343657,6 гривень, яку позивають просить стягнути з відповідачів солідарно разом з судовими витратами. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягала на зазначених підставах. Додатково пояснила, що в межах рамкової угоди між сторонами було укладено два кредитних договори. За кредитним договором від 21.03.2014 року ФОП [PERSON] надали 100000 доларів США, а 21.04.2015 року за умови повернення цих коштів планували надати ще 50000 доларів США. Представник відповідача ФОП [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись, що вимоги банку до фізичної особи-підприємця повинні розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства. Щодо обставин справи вказав, що факти отримання коштів, порушення зобовязань та суму заборгованості ФОП [PERSON] не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про місце та час розгляду справи повідомлялась в установленому порядку. При дослідженні матеріалів справи встановлено таке. 17.12.2012 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено рамкову угоду № FW1602.332, за яким ПАТ «ПроКредит Банк» зобовязується здійснити кредитування позичальника в межах лімітів умов кредитування у порядку та на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами (а.с. 4-7).. 21.03.2014 року між ФОП [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» укладений договір про відкриття кредитної лінії 1501.44064/FW1602.332 (а.с. 8-9), за яким ФОП [PERSON] відкрито кредитну лінію з лімітом у 100000 доларів США до 21.04.2014 року, а також кредитну лінію з лімітом у 50000 доларів США строком з 22.04.2015 року по 21.05.2015 року. ФОП [PERSON] у свою чергу зобовязався повернути кредитні кошти до 21.04.2015 року та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12% річних. Пунктом 10.2 Рамкової угоди передбачено застосування неустойки при порушення встановлених договорами строків погашення грошових зобовязань. Факт отримання кредитних коштів представник відповідача не заперечувався. 21.12.2012 року між ПАТ «ПроКредитБанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 276142-ДП1, відповідно до якого [PERSON] в солідарному порядку відповідає за зобовязаннями ФОП [PERSON] та [PERSON] за рамковою угодою та кредитними договорами (а.с. 14-15). 12.03.2015 року ПАТ «ПроКредит Банк» направив [PERSON] та [PERSON] вимоги про дострокове погашення кредиту, які отримані відповідачами 21.03.2015 року, що підтверджено копіями поштових повідомлень про вручення (а.с. 12, 13, 16). За розрахунком позивача станом на 02.04.2015 року (а.с. 11) заборгованість за кредитним договором становить 102835,70 доларів США, з яких 100000 доларів США кредит, 2835,7 доларів США проценти, що еквівалентно відповідно 2348190 гривням та 66587,62 гривням, виходячи з курсу долару до гривні у 23,4819 гривень за 1 долар США. Також нарахована пеня в сумі 19879,98 гривень. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Пункт 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує, що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту. Зважаючи на викладене, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо необхідності розгляду позову в порядку господарського судочинства, оскільки позивачем заявлено позовом також і до фізичної особи [PERSON], тож позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При вирішенні спору суд виходить з такого. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Можливість забезпечення виконання зобовязання укладенням договору поруки передбачено ст. 553 ЦК України. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність поручителя. При цьому поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені належними доказами та підлягають задоволенню. Водночас, при визначенні суми заборгованості за кредитом та відсотками, яка підлягає стягненню з відповідачів, суд вважає за необхідне застосувати курс долара до гривні, встановлений на день ухвалення судом рішення, оскільки він є нижчим, ніж враховувався позивачем при визначенні розміру заборгованості. Так, станом на 15.07.2015 року Національним Банком України встановлено офіційний курс у 2199,5345 гривень за 100 доларів США, тож суд вбачає підстави для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом та відсотками в розмірі 102835,70 доларів США з використанням саме цього курсу. З урахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вбачає підстави для стягнення з відповідачів в рівних частках на користь позивача судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial