Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

ПАТ «Чексіл» звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] просить виселити відповідачів з житлового приміщення за адресою [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути з [PERSON] заборгованість по орендній платі в розмірі 12188 грн. 83 коп. В підготовчому судовому засіданні позивачем подана заява про збільшення позовних вимог в якій просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] плату за користування орендованим приміщенням станом на березень 2018 року в розмірі 23922 грн. 87 коп. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що починаючи з 01.10.2009 року між ПАТ «Чексіл» та [PERSON] щороку укладався договір оренди кімнати 337 в гуртожитку за адресою [ADDRESS] що належить позивачу на праві власності. Останній договір оренди був укладений 01.10.2016 року строком дії до 01.10.2017. Кожний договір оренди супроводжувався підписанням акту приймання-передачі житлового приміщення в оренду. Додатками до договорів оренду обумовлювалось право на вселення в житлове приміщення доньки [PERSON], [PERSON] [INFO]. Оскільки за договорами оренди у [PERSON] малась заборгованість, а саме за договором № 52 від 01.10.2014 в розмірі 1822 грн. 59 коп, № 53 від 15.11.2015 -2913 грн. 74 коп, № 69 від 01.10.2016 - 7452 грн. 50 коп. , а всього за період з 01.10.2014 по 31.08.2017 - 12188 грн. 83 коп., 31.08.2017 року [PERSON] було вручено повідомлення про дострокове розірвання (припинення) договору оренди кімнати. Цього ж дня між сторонами було підписано додаткову угоду про розірвання договору оренди та акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди. Проте, орендоване приміщення фактично з оренди позивачу передано не було і відповідачі без законних підстав продовжують ним користуватись. Посилаючись на ст.. 785 ЦК України, 391 ЦК України просить виселити відповідачів із кімнати гуртожитку. За період з моменту розірвання договору оренди з вересня 2017 року по березень 2018 рік відповідачі продовжують користуватись приміщенням, проте орендна плата в розмірі 11734 грн. 04 коп. не сплачувалась, позивач збільшивши позовні вимоги в цій частині, просить стягнути з відповідачів заборгованість по орендній платі в розмірі 23922 грн. 87 коп. На підставі розпорядження № 35 від 07.02.2018 про повторний автоматичний розподіл даної справи, ухвалою від 09.02.2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Цибенко І.В. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 24.04.2018 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додатково представник Жилінський О.В. зазначив, що відповідач [PERSON] визнаючи наявність заборгованості за договором оренди зобов»язалась сплатити борг в розмірі 9784 грн. до 31 липня 2017 року. Проте станом на 31.08.2017 рік бог сплачений не був, а тому сторони розірвали договір оренди № 69 від 01.10.2016 та підписали акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди. Оскільки [PERSON] та її донька [PERSON] із кімнати гуртожитку фактично не виселились, чим порушують права позивача як власника, а отже просить виселити в примусовому порядку та стягнути заборгованість по орендній платі з обох відповідачів. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні 25.05.2018 позов визнали частково. Не заперечили проти стягнення боргу з [PERSON] в розмірі 6878 грн. 34 коп. відповідно до наданого ними розрахунку заборгованості (а.с 142-143). Заперечили проти стягнення заборгованості за період з вересня 2017 по березень 2018 оскільки [PERSON] та її донька в кімнаті не проживали, а жили у родичів у зв»язку з розірванням договору оренди позивачем в односторонньому порядку. З 20 лютого 2018 року проживають у кімнаті гуртожитку. [PERSON] заперечила проти стягнення з неї орендної плати, оскільки договору оренди з позивачем не укладала. Представник [PERSON] заперечив проти виселення відповідачів без надання житлового приміщення, посилаючись на вимоги ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» В судове засідання 19.06.2018 після перерви відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з»явились, були повідомлені про час та місце судового розгляду справи належним чином. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію висловлену в судовому засіданні 25.05.2018. Вислухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про задоволення позову частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу Фонду державного майна України від 07.12.1998 року ВАТ «Чексіл» передано у власність гуртожиток № № [ADDRESS] (а.с. 17-22). 01.10.2009 року між ВАТ «Чексіл» та [PERSON] укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку за адресою [ADDRESS] кімната 327, що є власністю ВАТ «Чексіл» з правом прописки орендаря у гуртожитку відповідно до п. 5.3 Договору. Строк дії договору оренди по 01.10.2010. В подальшому договори оренди між вказаними сторонами укладались щороку. Так, 01.10.2014 року між ПАТ «Чексіл» та [PERSON] було укладено договір оренди (найму) приміщення № 52 про передачу орендарю у платне тимчасове користування приміщення для житла за адресою [ADDRESS]. Відповідно до додатку до договору оренди сторонами визначено розмір орендної плати -742 грн. 07 коп. та перелік осіб які вселяються в приміщення - донька [PERSON] Строк дії договору визначено до 01.10.2015 (а.с 6-7). 15.11.2015 року між ПАТ «Чексіл» та [PERSON] було укладено договір оренди (найму) приміщення № 53. Розмір плати за оренду приміщення становить 999 грн. 67 коп. Строк дії договору визначено до 15.11.2016. Відповідно до додатку до договору оренди визначено перелік осіб які вселяються в приміщення - донька [PERSON] [INFO]. (а.с. 8-9). 01.10.2016 року між ПАТ «Чексіл» та [PERSON] було укладено договір оренди (найму) приміщення № 69. про передачу орендарю у платне тимчасове користування приміщення для житла за адресою [ADDRESS]. Розмір плати за оренду приміщення становить 1608 грн. 71 коп. Строк дії договору визначено до 01.10.2017. Відповідно до додатку № 2 до договору оренди визначено перелік осіб які вселяються в приміщення - донька [PERSON] [INFO]. Сторонами 01.10.2016 підписано акт приймання-передачі приміщення в оренду (а.с. 11-13). Відповідно до умов договору оренди приміщення № 69 від 01.10.2016 орендар зобов»язувався своєчасно сплачувати орендну плату шляхом перерахування на поточний рахунок Орендодавця розміру орендної плати авансовим платежем за наступний місяць до 30 числа поточного місяця (п. 3.2, 4.2.6. Договору). Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем (а.с. 15) за договорами оренди № 52 від 01.10.2014, № 53 від 15.11.2015, № 69 від 01.10.2016 за період з 01.10.2014 по 31.08.2017 заборгованість [PERSON] по орендній платі становить 12188 грн. 83 коп. (а.с. 15). Згідно розписки від 16.06.2017 [PERSON] зобов»язувалась виплатити борг в розмірі 9784 грн. до 31 липня 2017 року. У випадку не виплату зобов»язувалась виселитись з гуртожитку та знятись з реєстрації (а.с. 133). 31.08.2017 року позивачем було направлено [PERSON] повідомлення про дострокове розірвання договору оренди від 01.10.2016 (а.с. 16). Додатковою угодою від 31.08.2017 року сторонами розірвано договір оренди № 69 від 01.10.2016 (а.с. 85) та підписано акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди (а.с. 14). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що відповідачі з вересня 2017 року по лютий 2018 року проживали за адресою [ADDRESS] у квартирі [PERSON], оскільки їх не впускали у гуртожиток. При наданні правової оцінки обставинам викладеним в позовній заяві суд виходить з наступного. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). Згідно ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що сторони уклали письмовий договір оренди житлового приміщення у гуртожитку, який ніким не оспорювався, його недійсність прямо не передбачена законом, договір не визнавався недійсним в судовому порядку. Позивачем в повному обсязі виконано умови договору від 01.10.2016 року № 69, оскільки він за актом-прийому передачі передав у строкове володіння та користування кімнату № 337 у гуртожитку за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] проживали у вказаній кімнаті та були зареєстровані. [PERSON] належним чином умови договору оренди не виконувала та допустила заборгованість починаючи з 01.10.2014 року, а саме передбачені договором платежі за оренду та комунальні послуги в повному обсязі не сплачуються, об'єкт оренди власнику, після розірвання договору оренди не повернуто. Відповідно до ст.. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Судом встановлено, що договір оренди розірвано сторонами за згодою сторін 31.08.2017. Додаткову угоду від 31.08.2017 року про розірвання договору оренди, акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди не оспорено, не визнано недійсним, проведення судової почеркознавчої експертизи [PERSON] не ініціювалось. Згідно із статтею 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла. Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що договір оренди № 69 від 01.10.2016 року розірвано між ПАТ «Чексіл» та [PERSON], особи які проживали у орендованій кімнаті не звільнили займане приміщення, а отже підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла. Таким чином, позовні вимоги в частині виселення [PERSON] та її доньки [PERSON] з кімнати [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування до даних правовідносин вимог Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким передбачено недопустимість виселення громадян з гуртожитків без надання іншого житла, суд вважає, що вини є помилковими. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об»єктами права державної та комунальної власності. Гурожиток за адресою [ADDRESS] є власністю ПАТ «Чексіл» з 07.12.1998 року та відповідно до Статуту не входить до статутного капіталу акціонерного товариства, [PERSON] та [PERSON] буди вселені у гуртожиток у 2009 році, тобто після передачі його у власність ПАТ «Чексіл», а отже Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширює свою дію на дані спірні правовідносини. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] всупереч вимогам закону не виконала свої цивільно-правові обов'язки, не виконала зобов'язання у встановлений строк та не сплатила передбачені договором кошти, тому вона повинна нести обумовлену в правочині відповідальність за порушення зобов'язання. Згідно ч.ч.1,3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Заборгованість [PERSON] за договорами оренди житлового приміщення № 52 від 01.10.2014, № 53 від 15.11.2015, № 69 від 01.10.2016 за період з 01.10.2014 по 31.08.2017 становить 12188 грн. 83 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості наданого позивачем. Наданий розрахунок заборгованості відповідачем [PERSON] не може бути взяти судом до уваги, оскільки вказані в ньому деякі суми проплат не підтверджені належними доказами. Таким чином, відповідно до умов договору та приписів вказаних вище норм законодавства з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути зазначену заборгованість у розмірі 12188 грн. 83 коп. у судовому порядку. Що стосується позовних вимог про стягнення плати за оренду з вересня 2017 року по березень 2018 року в розмірі 11734 грн., то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки внаслідок розірвання договору оренди між сторонами 31.08.2017, зобов»язання сторін припинились відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України. Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором оренди з [PERSON], оскільки з нею договір оренди не укладався і зобов»язань щодо оплати за орендоване приміщення вона на себе не приймала. Відповідно до статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено 4800 грн. за 2 вимоги немайнового характеру - 3200 грн. та за вимогу майнового характеру 1600 грн. Враховуючи, що позовні вимоги немайнового характеру задоволені, то з відповідачів [PERSON] Та [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по 1600 грн. з кожної. Враховуючи, що вимоги матеріального характеру задоволені частково, то судові витрати підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам 2415 грн. 20 коп. = (12188 грн. 83 коп. : 23922 грн. 87 коп. x 1600)

Outcome: partial