Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 554 816 гривень 70 копійок. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 27 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 014/83361/74/78960, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в сумі 86 275 доларів США. Строк дії договору встановлено до 27.07.2023 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 13 % на рік за користування ним. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON], банк уклав договір поруки № 014/83361/74/78960 від 27.07.2007 року з [PERSON] З часу отримання кредиту [PERSON], належним чином не виконувала зобов'язання, в наслідок чого виникла заборгованість в сумі 1 554 816 гривень 70 копійок. В судове засіданні представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. (а.с.81 ) Відповідачі та представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідачів та представника відповідачки, суд вважає, про те, що позов є обґрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що 27 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 014/83361/74/78960, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в сумі 86 275 доларів США. Строк дії договору встановлено до 27.07.2023 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 13 % на рік за користування ним. (а.с 10-21). Позивач свої зобов'язання виконав - відповідно до умов кредитного договору надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 86 275 доларів США (а.с.23,24). З часу отримання кредиту відповідачка [PERSON], належним чином не виконувала зобов'язання в наслідок чого, станом на 21.10.2014 року виникла заборгованість в сумі 120 057 доларів США 67 цента, що по курсу НБУ України станом на 21.10.2014 року становить 1 554 816 гривень 70 копійок, в тому числі: заборгованість за кредитом 36 278 доларів США 04 центів, (469 821 гривень 73 копійки); заборгованість за відсотками - 17 207 доларів США 56 центів, (222 847 гривень 92 копійок); заборгованість по пені становить 66 572 доларів 07 центів (862 147 гривень 05 копійок), що підтверджується розрахунком боргу (а.с. 6-9). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON], банк уклав договір поруки № 014/83361/74/78960 від 27.07.2007 року з [PERSON]. (а.с.21-22) Так, ст.626 ЦК України визначає що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Приймаючи до уваги, що кредит Банком був правомірно наданий відповідачці в іноземній валюті, то стягнення боргу саме в іноземній валюті не буде суперечити вимогам законодавства. Разом з тим, суд вважає, що стягнення слід провадити в гривневому еквіваленті, визначеного за курсом НБУ по відношенню до долару США на день проведення стягнення. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі посилаються на те, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, зазначено, що зобов'язання в цьому договорі вказано в доларах США, а відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу проводиться на підставі отримання суб'єктом договірних відносин індивідуальної ліцензії. Суд вважає, що твердження відповідачів не відповідає вимогам законодавства. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній чи іноземній валюті чи їх еквівалент. За положенням ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законами. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається банкам України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій, затвердженим постановою НБУ від 17.07.2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Законодавство України чітко визначало правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, тобто надання кредиту у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Суд не приймає до уваги письмові заперечення з боку відповідачів з наступних підстав: Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позичальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. При таких обставинах, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів, в рівних частинах з кожного, судові витрати понесені позивачем за оплату судового збору в розмірі 3 654 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: approved