Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом в суд про стягнення заборгованості. В судове засідання представник позивача не зявився, надіславши суду заяву про розгляд справи у його відсутності. З позовної заяви вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.09.2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 25\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинна надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала. Станом на 21.09.2016 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 60\~562,31 грн. Представник позивача в позовній заяві просить суд стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 60\~562,31 грн. за кредитним договором № б/н від 05.09.2013 року та судові витрати у розмірі 1378 грн. Зустрічну позовну заяву представник позивача не визнав, вказавши, що за допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачці було надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування. Таким чином, банк забезпечив [PERSON] можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою карти та фінансового телефону, який проходить динамічний (змінюваний) ОТП пароль. Представник позивача стверджує, що ініціатором переказу коштів 04.09.2015 року є власник карткового рахунку, тобто [PERSON] Даний переказ ініційовано з використанням держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам ст.21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Тобто, цей платіж ініційований відповідачкою через інтернет, а саме - шляхом введення інформації про номер картки, термін її дії, CVV код та проходження успішної авторизації. Представник позивача вважає, що посилання відповідачки в зустрічній позовній заяві на те, що коштами [PERSON] заволоділи шахраї, є необґрунтованими, оскільки кожна операція забезпечена авторизацією та ОТР- паролем для входу в комплекси. Підтвердження платежів надсилалися на номер мобільного телефону відповідачки та були доступні тільки їй. [PERSON] не надано доказів того, що нею було своєчасно повідомлено Банк щодо незаконного використання картки, нею не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНУ(персонального ідентифікаційного номера). Тому, відповідальність за операції, що проводилися, несе лише відповідачка, яка сама зазначила, що самовільно повідомила ОТП пароль для здійснення переказу коштів невідомим особам. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити за його безпідставністю. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак, від представника відповідачки адвоката [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у їх відсутності. З поданого до суду представником відповідачки адвокатом [PERSON] заперечення вбачається, що 05 вересня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив картковий рахунок на ім`я відповідачки. Своїм підписом [PERSON] погодилась на отримання картки ПАТ КБ «ПриватБанк», яку мала намір використовувати для отримання державної соціальної допомоги. З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що кредитний ліміт в сумі 25\~000,00 грн. був наданий відповідачці 04 вересня 2015 року. Однак, [PERSON] таких коштів не отримувала, не знімала готівки через мережі банкоматів ПриватБанку, не отримувала у відділеннях банку, як і не отримувала коштів у безготівковій формі. Також, вона жодного разу не здійснювала погашення заборгованості по данному кредитному договору. Представник відповідача адвокат [PERSON] в запереченні стверджує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не ознайомлював [PERSON] ні усно, ні в письмовій формі з істотними умовами кредитного договору, передбаченими в Умовах і правилах надання банківських послуг, що підтверджується відсутністю її підпису під даним документом. Просить в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідачка [PERSON] надала суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору б/н від 05 вересня 2013 року з моменту його вчинення. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 02 вересня 2015 року на її мобільний телефон поступив вхідний дзвінок з телефонного номеру [NUMBER]. Невідома особа представилась представником «ПриватБанку» та попросила відповідачку продиктувати номер належної їй кредитної картки «ПриватБанк», що [PERSON] зробила, оскільки їй пояснили, що дана інформація необхідна працівникам банку для їх внутрішніх потреб та налагодження системи веб-банкінгу. В ході телефонної розмови вона також повідомила пароль та логін для входу в систему «Приват 24», до якої підключена її карточка та код підтвердження, який надійшов у вигляді смс-повідомлення про здійснення операції для входу у систему «Приват24». Після цього, з карткового рахунку [PERSON] було знято кошти в сумі 31\~000,00 гривень, які були отримані у формі кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк». 03 вересня 2015 року за зверненням [PERSON] в поліцію, було зареєстровано кримінальне провадження за фактом шахрайських дій та слідчим розпочато досудове розслідування. 28 грудня 2015 року слідчим СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області ст.лейтенатом поліції [PERSON] прийнято постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015210120000612 від 03 вересня 2015 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, предбаченого ст.190 КК України. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року дана постанова скасована, як незаконна і передчасна, та на даний час продовжується досудове розслідування. Відповідачка [PERSON] вважає, що кредитний договір б/н від 05 вересня 2013 року є недійсним, оскільки при його укладенні не були додержані загальні вимоги, необхідні для чинності правочину, а саме не дотримала обовязкова письмова форма правочину, правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, адже кредитних коштів відповідачка не отримувала, та відсутнє її волевиявлення на укладення даного договору. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 05 вересня 2013 року з моменту його вчинення, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Позов [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору є підставним і підлягає до задоволення зі слідуючих міркувань. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. З розрахунку заборгованості слідує, що станом на 21.09.2016 року [PERSON] має заборгованість 60\~562,31 гривня, яка складається з наступного: - 24\~999,85 грн. заборгованість за кредитом; - 31\~178,72 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1023,63 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 2\~860,11 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до поданої суду виписки по картці/рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» і додатковим рахункам договору за період 01.09.2015 року - 30.09.2015 року, [PERSON] було збільшено кредитний ліміт до суми в розмірі 25\~000,00 грн. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.09.2013 року вбачається, що станом на 04.09.2015 залишок, на який не нараховувалися проценти (пільговий період) складав 25\~000,00 гривень. З ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2016 року вбачається, що скаргу [PERSON] задоволено. Скасовано постанову слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області [PERSON] від 28 грудня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесенного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015210120000612 від 03.09.2015 року. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Відповідно до ч.2\~ст.207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Згідно ч.3\~ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд не може прийняти до уваги твердження представника позивача- відповідача про те, що доказом належного укладення кредитного договору та його реального виконання є виписка по особовому рахунку [PERSON], з якої вбачається, що 02.09.2015 року вчинено транзакції згідно заявки позичальника. Така виписка підтверджує лише рух коштів за кредитною картою, яку було видано на ім'я [PERSON], але з неї не слідує, що саме відповідачка отримала дані кредитні кошти.\~ З постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного Кодексу України, а саме на момент вчинення правочину. В матеріалах справи відсутнє підтвердження ознайомлення відповідачки з умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки на них відсутній підпис відповідачки. В звязку з цим, не можливо встановити факт обізнаності [PERSON] з умовами кредитування, а також факт укладення кредитного договору. Суд приходить до висновку, що волевиявлення відповідачки-позивачки на укладення оспорюваного нею договору № б/н від 05.09.2013 року не було, він не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а тому його\~слід визнати недійсним. З огляду на вищесказане, судом встановлено наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, кредитний ліміт [PERSON] був збільшений 04 вересня 2015 року. Одночасно, в той самий день кредитні кошти з кредитної картки списані, що свідчить про причетність банку до списання кредитних коштів з рахунку відповідачки. Крім того, за фактом шахрайських дій відносно потерпілої [PERSON] порушене кримінальне провадження щодо зняття кредитних коштів з кредитної картки відповідачки та проводиться досудове розслідування. На підставі вищесказаного, суд приходить до висновку, що нарахування банком заборгованості кредитних коштів [PERSON] є неправомірним, оскільки відповідачкою позивачкою [PERSON] кредитні кошти не використовувались Враховуючи, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ч. 1\~ст. 203 Цивільного Кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1\~ст.215 Цивільного Кодексу України \~він є недійсним, що є підставою для задоволення зустрічного позову.

Outcome: approved