Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач 04 лютого 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди матері (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який було розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає із [PERSON] Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням надати йому дозвіл на виїзд неповнолітнього сина - [PERSON], за кордон для оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини, але відповідачка відмовляється засвідчити такий дозвіл нотаріально, у зв'язку із чим, він вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Просив суд надати йому дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16-річного віку без згод матері - [PERSON], у супроводі батька - [PERSON] 17 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору щодо здійснення батьківських прав та надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька (а.с.15-18). У своєму позові [PERSON] зазначила, що у зв'язку із тим, що сторони розлучені та батько дитини - [PERSON], проживає окремо, а саме: на території Автономної Республіки Крим, між сторонами було досягнуто домовленості та укладено договір від 02.04.2014 року про здійснення батьківських прав та виконання обов'язків, місця проживання дитини. Але вищевказаний договір так і не було нотаріально посвідчено. У зв'язку із тим, що з 27.04.2014 року набув чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», батько дитини не має змоги виїхати за межі АРК, щоб посвідчити договір від 02.04.2014 року про здійснення батьківських прав та виконання обов'язків, місця проживання дитини. Отже, вона вважає, що надання необмеженого дозволу батьку на виїзд із ним дитини за кордон без супроводу матері суперечить правам дитини та порушує умови укладеного між сторонами договору. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд, визнати дійсним договір щодо батьківських прав та виконання обов'язків, місця проживання дитини укладений між [PERSON] та [PERSON] 02 квітня 2014 року та надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16-річного віку у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON] Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі. Проти вимог зустрічного позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с.24). Відповідачка за первісним та позивачка за зустрічним позовом - [PERSON] в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просила суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги за первісним позовом не визнала у повному обсязі. Просила у їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила їх задовольнити (а.с.23). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року у батьків [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №11 (а.с.7). 02 квітня 2014 року сторони уклали договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків та місця проживання дитини (а.с.20). Відповідно до даного договору сторони узгодили місце проживання дитини та виконання особистих немайнових прав та обов'язків батьками щодо виховання та розвитку дитини. Згідно ч.4 ст.157 Сімейного кодексу України,батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст..626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В п.4.1. договору сторони визначили, що цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до часу настання повноліття дитини. У відповідності до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст..220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця доживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.2, ч. 3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані готувати її до - самостійного життя. Відповідно до ч.7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Аналогічні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Тому суд на підставі викладеного приходить до висновку щодо доцільності надати довіз на виїзд з України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], до досягнення ним шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON], а батькові відмовити у надання такого дозволу. Також, суд ставиться критично до доводів щодо [PERSON] про необхідність визнання дійсним договору про здійснення батьківських прав та виконання обов'язків та місця проживання дитини, а тому відмовляє у їй задоволенні позовних вимог зустрічного позову у цій частині. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню у повному обсязі, а позовні вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню в частині надання дозволу на виїзд з України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], до досягнення ним шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial