Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач 05.05.2015 року звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що позивач та [PERSON] 05.12.2007 року уклали кредитний договір № DN81AR79480025, згідно якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 122 147,80 грн. на термін до 04.12.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно, позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками,комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач, станом на 04.03.2015 року, має заборгованість - 727 046,84 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитним договором - 135 980,79 грн., заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 80 272,77 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 35 932,13 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 474 861,15 грн. Відповідач добровільно відмовляється виконувати умови договору, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 727 046 грн. 84 коп. та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Гуменюк Ігор Іванович, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 05.12.2007 року було укладено кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], відповідно до якого відповідачу було надано кредит в розмірі 122 147,80 грн. на термін до 04.12.2014 року, а відповідач, в свою чергу, зобов'язалась повернути кредит згідно з умовами договору. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору відповідач повинна була погашати кредит щомісяця, однак остання оплата кредиту була здійсненна 05.01.2009 року, в зв'язку з чим, починаючи з 01.02.2009 року почали нараховуватись подвійні відсотки, тобто, було 9,6 %, а стало 21,0 %. Відповідач до відділення банку із заявами, про зміну матеріального становища не зверталась. В 2012 році банк звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на автомобіль, було прийнято заочне рішення про задоволення позову, однак за заявою відповідача дане рішення було скасовано та після оскаржень у вищих інстанціях в 2014 році набрало законної сили, тобто, це підтверджує той факт, що відповідач була обізнана про заборгованість, однак жодних дій для вирішення даного спору в позасудовому порядку не вчинила. Пеня нарахована за весь період прострочення платежів, відповідно до п. 4.1 кредитного договору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення до суду не надала. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову, заявив клопотання про застосування строку позовної давності, та пояснив, що даний договір його довіритель укладала і особисто підписувала, кошти в кредит отримувала, однак, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки перебіг строку позовної давності почався з 05.02.2009 року, а закінчився 05.02.2012 року, в зв'язку з цим просить в позові відмовити в повному обсязі. Також, пояснив, що в 2012 році його довіритель зверталась до банку в усній формі і пропонувала віддати автомобіль в рахунок кредиту, а банк вирішити спір мирним шляхом не захотів і подав позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, про що було винесено рішення, однак дане рішення було скасовано в 2013 році за заявою відповідача. Банк пропонував відповідачу реструктуризацію боргу, однак зазначені в графіку щомісячні суми були нереально великі і не посильні для відповідача. З заявами про зміну матеріального становища відповідач до банку не зверталась. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 05.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір про видачу кредитних коштів. Відповідно до п. 7.1 договору, банк взяв на себе зобов'язання надати «позичальнику» кредитні кошти на строк з 05.12.2007 року по 04.12.2014 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 165 000,40 грн. на наступні цілі: 107 400,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR79480025 від 05.12.2007 р., договором особистого страхування № DN81LK79480025 від 05.12.2007 року на строк до 04.12.2008 року у сумі 6121,80 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 8592,00 грн., та у розмірі 42 852,60 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати з «5» по «9» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2621,75 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Даний договір був підписаний позивачем та відповідачем, що підтверджується копією договору (а.с. 7-9) та не заперечується сторонами. Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, даний факт не заперечується сторонами, тому доказуванню не підлягає. Відповідач, в свою чергу, підписавши договір взяла на себе обов'язок вчасно та в повному обсязі погашати Банку суму боргових зобов'язань, але не менше суми мінімального платежу, з урахуванням розміру фіксованого платежу. Однак, відповідач порушила договірні зобов'язання і припинила сплачувати кошти починаючи з 05.01.2009 року, чим спричинила заборгованість, яка станом на 04.03.2015 року становить 727 046,84 грн. та складається з: заборгованості за кредитним договором - 135 980,79 грн., заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 80 272,77 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 35 932,13 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 474 861,15 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за договором (а.с. 4-6). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з умовами договору була ознайомлена при його укладенні, підписала вказаний договір і отримала кредит в обумовленій договором сумі та порядку, але умови договору порушила, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача. Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності, обґрунтовуючи його тим, що перебіг строку позовної давності почався з моменту порушення відповідачем графіку погашення коштів по договору кредиту, а саме з 05.01.2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-6). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як передбачено ч. 5 цієї статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Представник відповідача зазначив, що його довіритель в 2012 році зверталась до позивача з пропозицією щодо погашення кредиту шляхом передачі заставного автомобіля в рахунок заборгованості, тобто вчиняла дії що свідчать про визнання нею свого боргу. Згідно приписів ч.ч. 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з кредитного договору від 05.12.2007 року строк його дії з 05.12.2007 року по 04.12.2014 року, що зазначено в п. 7.1 договору, будь-яких дій щодо припинення дії договору достроково сторонами вчинено не було, тому перебіг позовної давності починається лише з 04.12.2014 року, а позивач звернувся до суду з вказаним позовом 05.05.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом подані до суду в межах строку позовної давності. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 474 861,15 грн., яка утворилась з 12.01.2009 року по 04.03.2015 року, відповідно до розрахунку заборгованості, тобто перебіг строку позовної давності по пені розпочався з 12.01.2009 року з моменту порушення зобов'язання, однак враховуючи, що до стягнення заборгованості по пені застосовується позовна давність в один рік, то позивач пропустив строк звернення до суду щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Суд вважає, що згідно ст. 611 ЦК України підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення коштів, оскільки відповідачем були порушені умови зобов'язання, обумовлені договором, а саме станом на 04.12.2014 року [PERSON] не сплатила кошти за договором кредиту. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом, тому суд стягує з відповідача на користь позивача кошти в сумі 252 185,69 грн., а в задоволенні вимог щодо стягнення пені суд відмовляє в зв'язку з пропущенням строку позовної давності. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються пропорційно до розміру задоволених вимог кошти в розмірі 1267, 44 грн.

Outcome: partial