Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач 05 липня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який 13.04.2010 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На підстав рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2011 року із відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2016 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно його дитини - [PERSON] , [INFO] . З народження дитина страждає на вроджене захворювання лівого ока, у зв`язку із чим потребує постійної медичної допомоги та неодноразового хірургічного втручання. Дитина є інвалідом з дитинства. В березні 2017 року та в травні 2019 року дитині проведено операції, оплату яких та проїзд до лікарень здійснювала позивач. Загальна сума витрачених коштів становить 73 771,28 грн. Відповідач додаткової матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому, просить суд стягнути із відповідача на свою користь 1/2 частину додаткових витрати понесених на утримання дитини в сумі 36 885,64 грн. Ухвалою суду від 08 липня 2019 року прийнято позов та відкрито провадження у справі (а.с.30). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до положень ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.46). Відповідач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає в повному обсязі (а.с.45). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 22.08.2009 року по 13 квітня 2010 року (а.с.5,7), від якого народилась дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2011 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, починаючи з 26 травня 2010 року (а.с.10-11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно його дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с.12-14). Малолітній [PERSON] є інвалідом дитинства (а.с.15). Дитина проживає разом із матір`ю (а.с.28). В березні 2017 року дитині - [PERSON] , [INFO] , зроблено операцію в медичному закладі в федеральному державному автономному закладі «Міжгалузевий науково-технічний комплекс «Мікрохірургія ока» ім.. академіка М.М. Федорова», що підтверджується укладеним між закладом та позивачем договором №3300536 на надання платних медичних послуг від 29.03.2017 року (а.с.17) та епікризом медичної карти (а.с.16). 27 травня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «АЙЛАЗ» укладено договір про надання медичних послуг, відповідно до якого дитині - [PERSON] проведено операцію нижнього зводу на лівому оці (а.с.22). Крім того, позивач зазнала додаткових витрат на проїзд до місць знаходжень медичних закладів разом із дитиною, в обидва кінці, про що свідчать проїзні квитки (а.с.25,26,27). Загальна сума додаткових витрат понесених позивачем становить 73 771,28 грн., що документально підтверджено наданими позивачем доказами. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У відповідності до ст. 27 Європейської конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України №6-1489цс17 від 13 вересня 2017 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.18 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що хвороба дитини сторін є особливою обставиною, яка є підставою для стягнення додаткових витрат з відповідача. Виходячи із того, що в силу принципу рівності прав і обов`язків батьків щодо участі у додаткових витратах на дитину, у судовому засіданні доводи позивачки щодо фактично понесених нею витрат на лікування дитини знайшли своє підтвердження, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення із відповідача суми додаткових витрат витрачених нею на лікування дитини в розмірі 50% від загальної суми витрат, що становить згідно наданих квитанцій (73 771,28 грн.*50%= 36 885,64 грн.), тобто 36 885,64 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із чим, із відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved