Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач 03.12.2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 12293,00 грн. обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач 04.12.2000 року надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 38589,90 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 15.12.2010 року, що підтверджується договором позики №240-12/2000 від 04.12.2000 року та додатковою угодою №1 від 04.12.2000 року до договору позики. Станом на 15.12.2010 року відповідачем грошові кошти повернуто позивачу частково у сумі 27708,90 грн. 20.07.2007 року позивач звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№272 від 20.07.2007 року), однак відповідач кошти не повернув. 05.08.2010 року позивач повторно звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№157 від 05.08.2010 року), однак відповідач кошти не повернув. 10.05.2013 року позивач втретє звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№48 від 10.05.2013 року), однак відповідач кошти не повернув. Станом на 29.11.2013 року за відповідачем перед позивачем числиться заборгованість у розмірі 12293,00 грн., з яких: 11 327,12 грн. - бог з урахуванням індексу інфляції; 965,88 грн. - 3% річних від простроченої суми за період прострочення. В судовому засіданні 07.02.2014 року представник позивача Дзюба С.Ю. позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 07.02.2014 року позовні вимоги визнала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, зважаючи на вимоги ч.1 ст. 213 ЦПК України, якою встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим зазначає наступне. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Судом встановлено, що 04.12.2000 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №240-12/2000 та додаткову угоду №1 від 04.12.2000 року до договору позики (а.с. 6-9). Відповідно до умов договору позики та додаткової угоди №1, позивач зобов'язався надати відповідачу суму грошових коштів у розмірі 38589,90 грн., які відповідач в свою чергу зобов'язався повернути позивачу до 15.12.2010 року. Судом встановлено, що позивач повністю виконав умови договору позики та надав відповідачу кошти на умовах визначених договором позики та додаткової угоди №1, а відповідачем порушено умови договору позики та не повернуто кошти позивачу в повному обсязі. Станом на 15.12.2010 року відповідачем грошові кошти повернуто позивачу частково у сумі 27708,90 грн. 20.07.2007 року позивач звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№272 від 20.07.2007 року), однак відповідач кошти не повернув (а.с. 20). 05.08.2010 року позивач повторно звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№157 від 05.08.2010 року), однак відповідач кошти не повернув (а.с. 19). 10.05.2013 року позивач втретє звернувся до відповідача з нагадуванням про необхідність повернення суми позики (лист вих.№48 від 10.05.2013 року), однак відповідач кошти не повернув (а.с. 18). Станом на 29.11.2013 року за відповідачем перед позивачем числиться заборгованість у розмірі 12293,00 грн., з яких: 11 327,12 грн. - бог з урахуванням індексу інфляції; 965,88 грн. - 3% річних від простроченої суми за період прострочення (а.с. 3-5 - розрахунок заборгованості). На підставі наведеного, зважаючи, що відповідач позовні вимоги визнав та таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 229,40 грн. сплачена позивачем згідно платіжного доручення від 28.11.2013 року (а.с.13).

Outcome: approved