Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія» звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказуючи, що 18.08.2016 року між Державним підприємством «Обєднана гірничо-хімічна компанія», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Обєднана гірничо-хімічна компанія», від імені якого виступає філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» та [PERSON] був укладений трудовий договір та згідно наказу № 176 від 11.08.2016року, відповідача прийнято на роботу на посаду вантажника в транспортно-експедиційне управління транспортно-експедиційного комплексу. Відповідачу відповідно до вимог ст.74, 75, 79 КЗпП України, згідно графіку надання щорічних відпусток на 2017 рік по цеху транспортно-експедиційного управління (надалі ТЕУ) та його особистої заяви, відповідно до наказу філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» № 181 від 23.01.2017 року була надана щорічна основна відпустка з 01.02.2017 по 24.02.2017 року тривалістю 24 календарних дня. Відповідно до наказу про надання відпустки позивачем було здійснено нарахування заробітної плати за час відпустки та здійснено її перерахування 07.02.2017 року на заробітну картку відповідача на загальну суму 3 214,00грн. Період роботи на філії, який дає право відповідачу на щорічну основну відпустку повної тривалості, тобто 24 календарних дні, є з 18.08.2016 р. по 17.08.2017 р., що складає 365 календарних днів. Проте у зв'язку з тим, що відповідач використав всі 24 дні відпустки до закінчення робочого року, тобто до 17.08.2017 року, і не дочекавшись цієї дати його було звільнено, в нього виникла заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки, тобто за 11 днів відпустки, а отже і заборгованість по виплаченим коштам за нараховану та виплачену заробітну плату за час відпустки. Відповідач після закінчення відпустки на роботу не вийшов, і його було звільнено з філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» з 28.02.2017 року на підставі наказу № 517-п від 06.06.2017року за прогул без поважних причин. Також, директором підприємства зобовязано бухгалтерію підприємства здійснити утримання із заробітної плати відповідача за 11 днів відпустки, які були надані в рахунок не відпрацьованої частини робочого року за період з 28.02.2017 по 17.08.2017р. Однак оскільки після закінчення відпустки відповідач не працював, то будь-які нарахування та виплати на його користь не проводились, тому в позивача була відсутня можливість відрахувати грошові кошти із заробітної плати для покриття заборгованості відповідача за невідпрацьовані дні відпустки. У зв'язку з цим виникла заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки відповідача перед позивачем на дату звільнення у розмірі 1280,62 грн. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, позивачем було надіслано поштою на адресу відповідача лист № 01-38/3091 від 22.06.2017 року з вимогою про погашення заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки у розмірі 1280,62 грн., який відповідач отримав 24.06.2017 року. Просять стягнути з відповідача на їх користь заборгованість із заробітної плати за невідпрацьовані дні відпустки у розмірі 1280,62 грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16.04.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам розяснені їх процесуальні права та обовязки. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ПК України сторони не заявляли. Позивач, згідно витягу з розносної книги суду (а.с. 24), отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 17.04.2018 року. Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, надіслана судом у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 17.05.2018 року на адресу суду повернуто поштове відправлення на імя [PERSON] з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 25). Відповідно п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, про поважність причин не подання відзиву в установлені строки не повідомив, тому суд, відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, оскільки розгляд справи судом здійснюється за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Так, факт перебування сторін у трудових відносинах підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 176 від 11.08.2016 року директора філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «ОГХК» [PERSON], згідно якого [PERSON] прийнято з 18.08.2016 року по 18.10.2016 року на роботу на посаду вантажника транспортно-експедиційного управління, транспортно-експедиційний комплекс, відповідно до умов прийняття на роботу, останнього прийнято на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (а.с. 7) та копією наказу № 517-п від 06.06.2017 року, згідно якого відповідача 28.02.2017 року звільнено згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) та надано розпорядження бухгалтерії підприємства здійснити остаточний розрахунок з [PERSON] з урахуванням утримання із заробітної плати за 11 днів відпустки, які були надані в рахунок не відпрацьованої частини робочого року за період з 28.02.2017 року по 17.08.2017 року. (а.с. 10) Факт перебування відповідача у відпустці тривалістю 24 календарні дні, з 01.02.2017 року по 24.02.2017 року, за період роботи з 18.08.2016 року по 17.08.2017 року підтверджено копією наказу № 181 від 23.01.2017 року директора філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «ОГХК» [PERSON] (а.с. 8) Факт здійснення нарахування заробітної плати за час відпустки та перерахування цих грошових коштів 07.02.2017 року на заробітну картку відповідача на загальну суму 3214,00 грн. підтверджується листом від 12.10.2017 року Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», згідно якого банк підтвердив зарахування грошових коштів 07.02.2017 року в розмірі 3214,00 грн. на картковий рахунок клієнта [PERSON], ІПН [NUMBER] (а.с. 9) Оскільки відповідач після відпуски до виконання трудових обовязків не приступив, позивачем згідно довідки № 2104 від 05.10.2017 року розрахована заборгованість за невідпрацьовані відповідачем 11 днів відпустки у розмірі 1280,62 грн. (а.с. 12) Згідно копії листа позивача на імя відповідача від 22.06.2017 року за вих. № 01-38/3091, позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору, повідомлено відповідача про його звільнення та запропоновано в строк до 14.07.2017 року повернути на користь позивача грошові кошти в сумі 1280,62 грн. (а.с. 13) Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, зазначений лист відповідачем отримано 24.06.2017 року (а.с.14) Згідно зі ст.74, 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, з тривалістю не менш як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Крім того, відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічна основна відпустка повної тривалості у перший рік роботи надається працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Згідно з п.1 ч.1 ст.82 КЗпП України до обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку зараховується час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка. Відповідно до ч.4 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки», право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] з 18.08.2016 року по 28.02.2017 року перебував у трудових відносинах з позивачем, при цьому позивачем за заявою відповідача була надана останньому щорічна основна відпустка за період роботи з 18.08.2016 року по 17.08.2017 року строком на 24 дні з 01.02.2017 року по 24.02.2017 року та виплачена заробітна плата на час відпустки. Проте після закінчення відпустки відповідач до виконання трудових обовязків не приступив, в звязку з чим був звільнений позивачем на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин), внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки у розмірі 1280,64 грн., стягнути яку до закінчення робочого року, в рахунок якого відповідач одержав відпустку, шляхом проведення відрахувань із заробітної плати, позивач не мав можливості по вищевказаним причинам. У відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 1280,62 грн. було його право на отримання відпустки, яке після його звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою. Разом з тим, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Оскільки позивачем не заперечується, що сума заборгованості у розмірі 1280,62 грн. є заробітною платою, яка була отримана відповідачем від позивача в якості відпускних коштів на період відпустки з 01.02.2017 року по 24.02.2017 року тривалістю 24 календарних дні за період роботи з 18.08.2016 року по 17.08.2017 року, тобто за період до закінчення робочого року, вказані кошти були виплачені позивачем відповідачу добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку, і набуті відповідачем добросовісно, як відпускні кошти, доказів зворотного позивачем суду не надано, тому підстави для стягнення з відповідача зазначених коштів відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі 21, 22, 74, 75, 79, 82, 115, 127 КЗпП України, ст. ст. 2, 6, 10 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст. 1212 ; п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 133, 141, 206, 263- 265, 268, 430 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed