Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач 10.04.2017 року звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач вказала, що є співвласником квартири [ADDRESS] В зазначеній квартирі зареєстровано позивач та відповідач. Вказує, що відповідач не проживає в квартирі, а позивач несе великі витрати за житлово-комунальні послуги. Справа надійшла до провадження судді Нікітіної С.Й. та ухвалою від 15.05.2017 року провадження у справі було відкрите. На підставі розпорядження керівника апарату суду №870/17 від 18.10.2017 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою від 19.10.2017 року була прийнята до провадження. На підставі розпорядження керівника апарату суду №3266/18 від 08.05.2018 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою від 14.05.2018 року справа прийнята до провадження судді та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 19.06.2018 року. У підготовче засідання 19.06.2018 року учасники справи не з'явилися, розгляд справи було відкладено до 10.08.2018 року. При розгляді справи у підготовчому засіданні 10.08.2018 року у справі оголошено перерву до 06.11.2018 року. Ухвалою суду віл 06.11.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 30.01.2019 року. У судове засідання учасники справи не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. У зв'язку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 01.02.1995 року. З довідки (виписки з домової книги) №908 від 30.03.2017 року вбачається що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст.9ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач є власником квартири разом з позивачем у рівних частках, [PERSON] не може втратити право користування належним йому майном, тому у задоволенні позову слід відмовити. Повний текст рішення суду складено першим робочим днем після вихідних, на які випав останній день, визначений ЦПК України для складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed