Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення. В позові зазначено, що 06 березня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та відповідачем [PERSON] було укладено рамкову угоду № 125. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] отримав кредит шляхом відкриття кредитної лінії з лімітом загальної суми 50000 доларів США гривень, строком на 120 місяців, та на умовах, передбачених договорами про надання траншу. Видача кредитів на підставі рамкової угоди та визначення їх умов здійснюється шляхом укладення договорів про надання траншу, овердрафту, кредитної лінії, які є невід'ємною частиною рамкової угоди та не мають самостійного значення. В подальшому між позивачем та відповідачем [PERSON] укладались договір про надання траншу та договори про внесення змін до рамкової угоди і договору про надання траншу. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача [PERSON] за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 125-ДП1, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 125-ДП2 і між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 125-ДП3, відповідно до умов яких відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед кредитором відповідати по зобов'язанням [PERSON]. Так само в подальшому між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладались додаткові договори про внесення змін до договорів поруки, відповідно до умов яких були внесені зміни до укладених договорів поруки. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений договір іпотеки № 125-ІД02 від 06 березня 2007 року, відповідно до умов якого відповідачі [PERSON] і [PERSON] передали в іпотеку належне їм нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Також, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки № 125-ІД03, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: будівлю бару з вбудованою квартирою в будинку № 34 по вул. Леніна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області. Однак, відповідачі свої зобов'язання за кредитом виконують не належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач просить суд стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість за рамковою угодою і договором про надання траншу в розмірі 280138 гривень 33 копійок, в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмети іпотеки квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], та будівлю бару з вбудованою квартирою в будинку № 34 по вул. Леніна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «ПроКредит Банк»; а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2801 гривня 38 копійок. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов визнав частково, посилаючись на те, що [PERSON] дійсно отримав кредит та сплачував його не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту. Крім того, зазначає, що заявлений розмір пені є неспівмірним з розміром основного боргу, пеня значно перевищує завдані позивачу збитки. Відповідач згодний сплатити суму кредиту та процентів за користування ним, але сума неустойки значно перевищує суму заборгованості за кредитом, тому просить її зменшити. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити рішення за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] 01 серпня 2010 року, його правонаступником є відповідач [PERSON], яка також приймає участь у справі в якості відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 591 ЦК України, реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів, передбачених договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до п. 9 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до п. 23 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Відповідно до п. 27 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Відповідно до п. 36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна. Отже, правила статті 1281 ЦК щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою. Відповідно до п. 41 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Як встановлено в судовому засіданні, 06 березня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено рамкову угоду № 125. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] отримав кредит шляхом відкриття кредитної лінії з лімітом загальної суми 50000 доларів США гривень, строком на 120 місяців, та на умовах, передбачених договорами про надання траншу. Умови та порядок надання кредиту, порядок і строки повернення кредиту, дострокове повернення кредиту, штрафні санкції, права та обов'язки сторін, порядок вирішення спорів та інші умови встановлюється договорами про надання траншу, які разом із іншими договорами, угодами та документами, що були оформлені з метою забезпечення виконання зобов'язань за даною угодою, є його невід'ємною частиною. 10 квітня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання траншу № 28.455/125. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 31000 доларів США, строком на 24 місяці, зі сплатою 14 % річних. 12 січня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 1 про внесення змін до рамкової угоди, відповідно до якого сторони вирішили змінити рамкову угоду № 125 від 06 березня 2007 року, виклавши її у новій редакції. 12 січня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 1 про внесення змін до договору про надання траншу, відповідно до якого сторони вирішили внести зміни до договору про надання траншу № 28.455/125 від 10 квітня 2008 року, виклавши його у новій редакції. При укладенні рамкової угоди, договору про надання траншу та договорів про внесення змін до рамкової угоди і договору про надання траншу відповідач [PERSON] прийняв на себе зобов'язання повернути кредит в термін, встановлений договором, та сплачувати проценти за користування кредитом. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача [PERSON] є повернення кредиту та сплати процентів за користування коштами в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі. У відповідності з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» від 12 червня 2009 року, в установчих документах ЗАТ «ПроКредит Банк» відбулись зміни, пов'язані із зміною найменування юридичної особи. Найменування банку змінилось на публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 250661 від 15 вересня 2009 року. Відповідно до абзацу 3 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Враховуючи те, що зміна найменування не тягне за собою припинення юридичної особи ЗАТ «ПроКредит Банк», підстав для заміни кредитора за договором не має. Таким чином, кредитором за договором є публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк». На виконання договору позивач здійснив видачу кредитних коштів відповідачу [PERSON] в сумі, визначеній у договорі, у повному обсязі, тим самим позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON] за договором. За умовами п.п. 1.1 1.2 договору про надання траншу (у новій редакції), кредитор на підставі рамкової угоди № 125 від 06 березня 2007 року, а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредиту, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати всі інші зобов'язання, що передбачені цим договором. Умови, на яких надається кредит: розмір кредиту 31000 доларів США; строк користування 24 місяці, від дати кредиту включно; проценти 14 % річних ,виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення кредиту задоволення особистих неспоживчих потреб; комісія за видачу кредиту 1 % від розміру кредиту; комісія за дострокове погашення кредиту 1,5 % від суми, що достроково погашається; спосіб видачі кредиту зарахування коштів на рахунок позичальника. Пунктом 2.2 договору про надання траншу (у новій редакції) передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені Графіком. Дата останнього платежу за Графіком може відрізнятися від дати спливу строку користування кредитом, вказаного у п. 1.2 цього договору, але не більше ніж на 7 календарних днів. Додатком № 1 до договору про надання траншу (у новій редакції) передбачена нова редакція щомісячного графіку погашення кредиту та виплати процентів. Однак, в порушення умов договору відповідач [PERSON] не виконав належним чином зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними, має прострочену заборгованість, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Згідно п. 2.4 договору про надання траншу (у новій редакції), при порушенні встановлених цим договором строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але на менше ніж 15 (п'ятнадцять) гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожен календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, вказаний розмір пені збільшується до 1 % за умови подання кредитором відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Розмір пені не може бути збільшено, якщо погашено не менш ніж 80 % усього боргу чи щомісячно погашається не менш ніж 30 % від суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, відповідач [PERSON] станом на 12 вересня 2013 року має заборгованість 280138 гривень 33 копійок, яка складається з наступного: сума в розмірі 51687 гривень 77 копійок загальна сума капіталу в прострочці; сума в розмірі 16279 гривень 82 копійок загальна сума процентів за фактичне користування простроченим капіталом; сума в розмірі 212170 гривень 73 копійок загальна сума пені. Вказана сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем. При цьому, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, заборгованість за кредитом та процентами за користування ним станом на 12 вересня 2013 року становить 67967 гривень 59 копійок (51687 гривень 77 копійок + 16279 гривень 82 копійок), а розмір нарахованої пені становить 212170 гривень 73 копійок. Таким чином, із загальної суми заборгованості в розмірі 280138 гривень 33 копійки сума пені складає 212170 гривень 73 копійок, що значно перевищує суму заборгованості за кредитом і процентами. Отже, приймаючи до уваги, що заявлена сума пені значно перевищує суму заборгованості за кредитом і процентами, тому суд вважає можливим застосувати правила ч. 3 ст. 551 ЦК України про співмірність вимог із розміром заподіяних збитків, при цьому враховує такі істотні обставини справи, як майновий стан відповідача [PERSON], який не мав можливості для погашення кредиту в силу об'єктивних причин, та того факту, що непомірні для сім'ї відповідача грошові зобов'язання негативно відобразяться як на ньому самому, так і на членах його родини. Тому суд вважає можливим зменшити суму пені до 5000 гривень 00 копійок. Крім того, 06 березня 2007 року, як забезпечення виконання зобов'язань за рамкової угодою № 125 від 06 березня 2007 року, договору про надання траншу № 16.6221/125 від 06 березня 2007 року, інших договорів про надання траншу, графіків повернення кредиту і сплати відсотків та інших договорів, які є невід'ємною частиною рамкової угоди, був укладений договір поруки № 125-ДП1 між позивачем та відповідачем [PERSON], договір поруки № 125-ДП2 між позивачем та відповідачем [PERSON] та договір поруки № 125-ДП3 між позивачем та відповідачем [PERSON], відповідно до умов яких відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем в повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов'язань за договором. 12 січня 2009 року між позивачем та поручителями відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були укладені договори № 1 про внесення змін до договорів поруки, відповідно до яких сторони вирішили внести зміни до договорів поруки від 06 березня 2007 року, виклавши їх в новій редакції. Згідно п.п. 2.1 договорів поруки (у новій редакції), на підставі договору поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Згідно п.п. 3.2 договорів поруки (у новій редакції), поручитель зобов'язаний належно повністю виконати зобов'язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника у зв'язку із порушенням умов кредитних договорів, а також неможливістю виконати ним його зобов'язання (смерть, тривалий виїзд за кордон, тимчасова відсутність, ліквідація, банкрутство тощо). Крім того, 06 березня 2007 року, як забезпечення виконання зобов'язань за рамкової угодою № 125 від 06 березня 2007 року, договору про надання траншу № 16.6221/125 від 06 березня 2007 року, інших договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту, інших договорів, які укладені та/або будуть укладені на підставі рамкової угоди, і є та/або будуть її невід'ємною частиною, був укладений договір іпотеки № 125-ІД02, між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON], відповідно до умов якого відповідачі [PERSON] і [PERSON] передали в іпотеку належне їм нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Іпотекодержателем за цим договором є позивач. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 05 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] помер 01 серпня 2010 року, про що в книзі реєстрації смертей 05 серпня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 171. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), після смерті [PERSON], який помер 01 серпня 2010 року, відкрита спадкова справа. Згідно заяви від 24 січня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], у визначений законом строк відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка [PERSON]. Згідно заяви від 11 лютого 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], відповідач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про неприйняття спадщини за законом після смерті свого батька [PERSON]. Відомості щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відсутні. Разом із цим, пунктом 3.7 договору іпотеки передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки за письмовою згодою іпотекодержателя від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі й в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача квартири, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження квартири іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за цим договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, як вбачається, правонаступником померлого відповідача [PERSON] є його дружина відповідач [PERSON]. При цьому, виходячи з положень ЦК України, які регулюють питання спадкування, спадкове майно, прийняте спадкоємцем визнається належним йому на праві власності з моменту відкриття спадщини, тобто він має право користуватися та керувати таким майно. А момент отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину пов'язується лише виникненням у спадкоємця як у власника майна можливості розпорядження цим майном. Тому, враховуючи наведене вище та відповідні положення договору іпотеки, можна зробити висновок, що відповідач [PERSON] набула статус іпотекодавця в тій частині договору, що стосувалась її померлого чоловіка [PERSON], має всі його права і несе всі його обов'язки за цим договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували для [PERSON], тобто є іпотекодавцем всього зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна. Крім того, 06 березня 2007 року, як забезпечення виконання зобов'язань за рамкової угодою № 125 від 06 березня 2007 року, договору про надання траншу № 16.6221/125 від 06 березня 2007 року, інших договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту, інших договорів, які укладені та/або будуть укладені на підставі рамкової угоди, і є та/або будуть її невід'ємною частиною, був укладений договір іпотеки № 125-ІД03, між позивачем та відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: будівлю бару з вбудованою квартирою в будинку № 34 по вул. Леніна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області. Іпотекодержателем за цим договором є позивач. За умовами п.п. 5.1 5.2 договорів іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги (в тому числі достроково) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у наступних випадках: 5.1.1. у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором; 5.1.2. у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за цим договором; 5.1.3. у інших випадках, передбачених кредитним договором, цим договором та чинним законодавством України, що діє на момент звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися за вибором іпотекодержателя шляхом позасудового врегулюванн або на підставі виконавчого напису нотаріуса згідно § 2, § 3 цієї статті або на підставі рішення суду. Згідно вимог про усунення порушення кредитних зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання даної вимоги і добровільне виселення від 15 березня 2013 року, направлених позивачем на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON], останніх проінформовано про наявність невиконаних зобов'язань позичальника перед банком, а також вимагається погасити заборгованість [PERSON] у загальному розмірі 10938 доларів США та 156539 гривень 44 копійок протягом 30 днів, а саме до 15 квітня 2013 року (включно). Зазначені вимоги була отримана відповідачем [PERSON] 19 березня 2013 року та відповідачем [PERSON] 13 квітня 2013 року. Однак, ані відповідач [PERSON], ані відповідач [PERSON] не відреагували на зазначені вище вимоги і не погасили заборгованість по кредиту в повному обсязі, що свідчить про їх ухилення від виконання взятих на себе згідно договорів іпотеки зобов'язань. Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] порушив умови договору, взяті на себе зобов'язання виконує неналежним чином, а його зобов'язання було забезпечено договорами поруки, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов кредитного договору та договорів поруки, суд вважає необхідним суму заборгованості стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також, з урахуванням того, що зобов'язання відповідача [PERSON] було забезпечено ще й договорами іпотеки, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов кредитного договору та договорів іпотеки, суд вважає можливим в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором також звернути стягнення на предмети іпотеки, які належать на праві власності майновим поручителям відповідачам [PERSON] та [PERSON]. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, стягнення солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованості за рамковою угодою і договором про надання траншу в розмірі 72967 гривень 59 копійок та в рахунок часткового погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмети іпотеки, які належать на праві власності майновим поручителям відповідачам [PERSON] та [PERSON], шляхом продажу майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «ПроКредит Банк», а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 729 гривень 68 копійок.

Outcome: partial