Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач 04 лютого 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Обслуговуючого кооперативу «Старт» про визнання незаконними наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог в подальшому доповнивши підстави звернення, позивач зазначив, що працював у відповідача на посаді сторожа із 01 червня 2013 року. На підставі наказу №1л/с від 04.12.2013 року на нього було накладено дисциплінарне стягнення, у зв'язку із тим, що він начебто відмовився заповнити журнал із техніки безпеки. Наказом №02с/с від 17.12.2013 року його було звільнено за порушення внутрішнього трудового розпорядку. Посилаючись на викладені обставини, уточнивши свої вимоги, позивач просив суд визнати наказ про накладення дисциплінарного стягнення №1л/с від 04.12.2013 року незаконним та скасувати його; визнати наказ №02с/с від 17.12.2013 року незаконним та скасувати його; поновити його на роботі в ОК «Старт» на посаді сторожа; стягнути із відповідача на його користь заробітну плату за вимушений прогул в сумі 23 941,80 грн. та щомісячно за 2014р. та 2015р. соціальний внесок у податкову інспекцію та Пенсійний фонд України Ленінського району м. Дніпропетровська в сумі 5 917,10 грн. Позивач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.67). Відповідач в особі голови ОК «Старт» Псарьова С.С., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Обставини позову та позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на надані суду письмові заперечення та докази (а.с.70). У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, пов'язаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] із 01 червня 2013 року працював на посаді сторожа Обслуговуючого кооперативу «Старт» (а.с.69). 04 грудня 2013 року на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання посадової інструкції (а.с.28), із яким він був належним чином ознайомлений. Згідно акту від 20.11.2013 року, який став підставою для накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення, сторож [PERSON] тривалий час (з липня по частину листопада) не ставив свого підпису при заступанні на чергування та при закінченні чергування, що є порушенням п. 1.5. Інструкції для сторожів (а.с.29). Так, відповідно до п.1.5. Інструкції для сторожів ОК «Старт», передача зміни фіксується підписами сторожів у журналі прийому-передачі змін із зазначенням дати, часу та зауважень виявлених за час чергування. Заступаючи на зміну добовий сторож фіксує час прийому зміни та ставить свій підпис. 17 грудня 2013 року на підставі наказу №2л/с, [PERSON] був звільнений з посади сторожа ОК «Старт», згідно із вимогами п.3 ст.40 КЗпП (а.с.22). У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Згідно складених ОК «Старт» актів від 17.12.2013 року, [PERSON] було видано на руки трудову книжку, зарплату за відпрацьований час та копію наказу про звільнення, але ставити свій підпис щодо ознайомлення із наказом №2л/с від 17.12.2013 року останній відмовився (а.с.25,26,27). У відповідності до п.1.5. Інструкції з охорони праці для сторожа ОК «Старт», сторож, який порушив вимоги даної інструкції несе відповідальність у відповідності до діючого законодавства. З даною інструкцією позивач був особисто ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис (а.с.34-36). Відповідно до вимог. ст..116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі недоведеними доводи позивача щодо допущених з боку ОК «Старт» порушень, оскільки при звільненні [PERSON] за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, адміністрацією підприємства було додержано встановлені ст.40, 47, 116 КЗпП України вимоги. Обставини на які позивач посилався як на підставу позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами по справі, необґрунтованими. Тому позовні вимоги є незаконними і задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, але його вимоги не належать до задоволення, тому судові витрати по справі у сумі 243 грн. 60 коп. слід покласти за рахунок позивача. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed