Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач 11.01.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 13.07.2012 р. він позичив відповідачу 28000 доларів США. Рішенням Тисменицького районного суду від 15.06.2015 р. з відповідача стягнуто у його користь 589400 грн. боргу за договором позики. Відповідач до цього часу борг не повернув, судове рішення не виконав, чим прострочив виконання грошового зобов'язання. Тому згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Просив стягнути з відповідача із суми боргу 589400 грн. за період з серпня 2012 р. до листопада 2016 р. включно 1517174,54 грн. інфляційних втрат та 76541,26 грн. 3 % річних. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що вимога про стягнення інфляційних втрат є безпідставною, оскільки борг був в іноземній валюті, а норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного в національній валюті. До вимоги про стягнення 3 % річних просив застосувати строк позовної давності. Просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що у 2012 р. між сторонами укладено договір позики на 28000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 13.07.2012 р. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.06.2015 р., яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.08.2015 р. (а.с.5-9) з відповідача стягнуто у користь позивача 589400 грн. боргу за договором позики, що еквівалентно на день постановлення рішення 28000 доларів США. У відповідності з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказане судове рішення звернуто до виконання. Як випливає з постанови державного виконавця ВДВС Тисменицького районного управління юстиції від 29.01.2016 р. (а.с.10-11) у рамках виконавчого провадження з примусового виконання вказаного судового рішення накладено арешт на належне відповідачу домоволодіння по вул. Незалежності, 9 в с. Підлісся Тисменицького району Івано-Франківської області. На даний час рішення суду не виконане. Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності з вимогами п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. З огляду на викладене суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат за період з часу постановлення судового рішення, яким з відповідача стягнуто борг у національній валюті, тобто з 15.06.2015 р. до 30.11.2016 р. З урахуванням індексів інфляції, починаючи з липня 2015 р. до 30.11.2016 р. включно суд визначає суму інфляційних втрат у розмірі 78979,60 грн. згідно наступного розрахунку: перемножений індекс інфляції за вказаний період - 113,4 % х 589400 грн. = 668379,60 грн. - 589400 грн. У решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити за необґрунтованістю. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення 3 % річних, суд вважає, що вказана вимога підлягає до задоволення у межах трьохрічного строку загальної позовної давності, з урахуванням того, що відповідач заявив про пропущення позивачем позовної давності і просив з цієї підстави у позові відмовити, що позивач не обґрунтував поважності причин пропущення позовної давності. Згідно вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності з вимогами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на те, що позивач направив до суду вказану позовну заяву 30.12.2016 р. (а.с.18), суд визначає до стягнення з відповідача 3 % річних за період з 30.12.2013 р. до 30.11.2016 р. згідно наступного розрахунку: 589400 грн. х 3 % = 17682 грн. : 12 місяців = 1473,50 грн. на місяць х 35 місяців = 51572,50 грн. У решті позовної вимоги про стягнення 3 % слід відмовити за спливом позовної давності. Оскільки суд відстрочив позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення, з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід державного бюджету пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1305,52 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ч.1, 267 ч.4, 526, 625 ч.2 ЦК України,

Outcome: partial