Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 18.12.2007 року року між ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідачем було отримано кредит у сумі 500,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг. Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Однак в зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань по кредитному договору, у нього утворилася заборгованість перед позивачем станом на 31.10.2013 року у розмірі 14461,99 грн., яка складається з: 4069,00 грн. - заборгованість за кредитом; 7268,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2197,26 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 250,00 грн. - штраф(фіксована частина); 676,76 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14461,99 грн. та судові витрати у розмірі 229,40 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, в своїх запереченнях зазначив, що вважає, що даний кредит є споживчим відповідно до п. 3 статті 1 Закону України « Про захист прав споживачів», і тому підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 (із змінами та доповненнями) «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до споживчих відносин належить зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. Позивач, звернувся з позовом майже через шість років з укладання кредитного договору, тобто з порушенням строків позовної давності, передбачених статтею 256 ЦК України. В зв'язку з цим до зазначених правовідносин необхідно застосувати положення статей передбачених ст.ст. 257, 258, 267 ЦК України. Позивач не надав суду ніяких документів, з яких вбачається, що саме заборгованість спричинила банкові великі збитки, і чому штрафні санкції по кредиту перевищують тіло кредиту більше ніж на 50%. Позов визнає частково у розмірі 6 103,50 грн., яка складається з : 4 069.00 грн. - борг за основним зобов'язанням та штрафу по боргу, що не перевищують 50% від суми факти використаного кредитного ліміту в розмірі 2034,50 грн.. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 18.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, згідно вимог якого відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.8-11). Вказаний договір складається з заяви позичальника (а.с.7) та умов і правил надання банківських послуг(а.с.8-11). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець і зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання. За положеннями статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З заяви позичальника вбачається, що [PERSON] просив надати йому кредитну картку, сума кредитного ліміту 500 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позов подано до суду 22.11.2013року, тобто за межами строку, встановленого діючим законодавством. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зі змінами та доповненнями від 07.02.2014 року, судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Таким чином, оскільки відповідачем до винесення судом рішення заявлено про застосування позовної давності до заявлених в даній справі позовних вимог, позивачем не доведена поважність причин пропущення строку позовної давності, тому існують підстави для відмови у задоволенні позову. На підставі ст.88 ЦПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed