Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] , третя особа на стороні позивача Державне підприємство «Київське лісове господарство» про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Мотивуючи вимоги тим, що Рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 28.11.2003 року за № 62 передано у приватну власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] . Згідно Поземельних книг на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] , наданих з листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.11.2017 за №10-10-0.222-17778/2-17 встановлено, що [PERSON] видано державний акт на право власності серії [NUMBER] на земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , які зареєстровано за реєстраційними номерами 1407 та 1408 відповідно. Установлено, що вищевказане рішення прийнято виконавчим комітетом Підгірцівської сільської ради поза межами компетенції та з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Відтак прокурор звернувся до суду для захисту інтересів держави, оскільки протиправне отримання відповідачем земельних ділянок у власність з порушенням вимог земельного законодавства суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України, що призводить до порушення інтересів держави, які полягають в забезпеченні реалізації в Україні принципів регулювання земельних відносин. Ухвалою судді від 21.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор Тарасенко А.С. позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити повністю з підстав наведених в ньому. Представник позивача Кабінету Міністрів України Сінько А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладений в позові. Представник відповідача Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, вказав що твердження позивача стосовно перевищення повноважень при передачі земельних ділянок у приватну власність, які відносяться до земель лісового фонду, є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, зазначив що, прохання прокурора про визнання повноважними причин пропуску позовної давності є також не обґрунтованим та безпідставним, просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась судом належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті Обухівського районного суду Київської області, заяв та клопотань до суду не подала. Третя особа Державне підприємство «Київське лісове господарство» в судове засідання свого представника не направили, подали до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника, вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити. Суд вислухавши прокурора, представника позивача, представника відповідача [PERSON] , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 28.11.2003 року за № 62 передано у приватну власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] . Згідно Поземельних книг на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] , наданих з листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.11.2017 за №10-10-0.222-17778/2-17 встановлено, що [PERSON] 13.02.2004 року видано державний акт на право власності серії [NUMBER] на земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , які зареєстровано за реєстраційними номерами 1407 та 1408 відповідно. Згідно з інформації ДП «Київське лісове господарство» від 18.04.2018 № 02-02/275 та від 07.08.2018 № 02-02/583 з долученими планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 та 2014 років, а також актами обстеження вбачається, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення кварталу 87 виділів 7, 8 лісового фонду Козинського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003 років та кварталу 87 виділів 12, 13 згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року. Також відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 31.08.2017 земельні ділянки, які перебувають у власності [PERSON] розташовані у виділах 7, 8 кварталу 87 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» згідно матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003 років та у виділах 12, 13 кварталу 87 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 року є земельними ділянками лісового фонду. Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України та ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Згідно ст. 94 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2003 рік), у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства. Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Крім того, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Таким чином, із урахуванням вимог ст. ст. 5, 94 Лісового кодексу України та ст. 55 Земельного кодексу України віднесення спірних земель до земель лісогосподарського призначення та перебування їх у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому. За загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. А єдиний можливий такий випадок, передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, за якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1, 3, 7 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Кабінет Міністрів України надає земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 3, 5 ст. 149 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Таким чином, вилучення та надання у приватну власність земель державної власності лісогосподарського призначення не відноситься до компетенції виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради. Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 28.11.2003 за № 62 передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,65 га лісогосподарського призначення для інших цілей, ніж визначені Законом, без вилучення з постійного користування, з перевищенням повноважень передбачених ч. 5 ст. 122, ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Встановлено, що ДП «Київське лісове господарство» погодження на вилучення вищевказаних земельних ділянок не надавало та відповідних рішень щодо вилучення не приймало. Крім того, надання спірних земельних ділянок у приватну власність для обслуговування житлового будинку відбулось з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок. Стаття 42 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до цієї статті (в редакції, що була чинною па час виникнення спірних правовідносин), переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. Так, відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2004 рік) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Однак, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства погодження на зміну цільового призначення вищевказаних земельних ділянок не надавало та відповідні рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення для не лісогосподарських потреб не приймались. В порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України Підгірцівською сільською радою передано у власність [PERSON] землі лісогосподарського призначення площею 0,65 га, що розташовані у кварталі 87 ДП «Київське лісове господарство» без зміни цільового призначення лісових ділянок, за відсутності погодження органу лісового господарства, що підтверджується листом Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 19.04.2018 № 04-48/899. Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Так, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Таким чином, рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 28.11.2003 за № 62 прийняте всупереч ст. 19 Конституції України, ст. 20 Земельного кодексу України та ст. 42 Лісового кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 21 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 9 Земельного кодексу України, тільки до відання сільських, селищних і міських народних депутатів належить передача земельних ділянок у власність, а не виконавчих комітетів цих рад. Тобто, передача у власність громадян земельних ділянок є виключною компетенцією відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Крім того, відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Зокрема, до виключної компетенції сільських рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин та встановлення земельного податку. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин визначені ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування». Зазначений перелік повноважень є вичерпним. Отже, право виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб або надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності законом не передбачено. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачалося, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Відповідно до ч. 8 ст. 51 вказаного Закону, виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади. За змістом ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено виключну компетенцію сесій сільських рад приймати рішення у сфері земельних відносин, то будь-яке делегування таких повноважень прямо суперечить вимогам закону. За таких обставин, виконавчий орган Підгірцівської сільської ради не міг самостійно приймати рішення у сфері земельних відносин. Вказані висновки також викладено у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 3-553гс15, від 18.09.2013 у справі № 6-84цс13 та від 24.04.2013 у справі № 6-14цс13 та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.04.2016. Відповідно до ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель. В порушення вимог раціонального використання земель виконавчим комітетом Підгірцівської сільської ради передано у власність відповідачу для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства землі лісогосподарського призначення, вкриті багаторічними лісовими насадженнями, без їх збереження. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.(ст. 19 Конституції України). Згідно ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Вимогами ст. 155 Земельного кодексу України передбачено визнання недійсним акту органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, що порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 28.11.2003 за № 62 прийнято усупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 19, 20, 55, 56, 84, 116, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. 5, 26, 29, 142 Лісового кодексу України, ст. 51, 52 Закону України «Про місцеве самоврядування», у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним судом в порядку передбаченому ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21,393 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У даному випадку не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. А за змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наведене вище свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, від 01.07.2015 у справі № 6-619цс15, від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 22.04.2015 у справі № 3-54гс15, від 19.11.2014 у справі № 6-170цс14, від 16.04.2014 у справі № 6- 146цс13. Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, держава як власник спірного майна делегувала Обухівській районній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, здійснення виконавчим комітетом Підгірцівської сільської ради права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна. Отже, витребування спірних земельних ділянок з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з її власності земельних ділянок здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03) суд установив відсутність порушення статті 1 Першого протоколу у зв`язку із зобов`язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво. Суд установив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, у якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п`ятьом рокам, перш ніж пред`явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав втручання не було непропорційним. Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється. Також піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі Хамер проти Бельгії Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Прокурором при зверненні до суду з позовом було зазначено про те, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом пропущено з поважних причин, а саме Кабінету Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття виконавчим комітетом Підгірцівської сільської ради оскаржуваного рішення відомо не було. Про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами опрацювання інформації різних органів державної влади, установ та організацій, а саме Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 19.08.2017 та ДП «Київське лісове господарство» від 16.04.2018, що є об`єктивними обставинами, пов`язаними зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та інтересів держави. Представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, поновлюючи строк позовної давності, суд вважає, що таке рішення відповідатиме вимогам чинного законодавства щодо справедливого судочинства, ніяким чином не порушує чи обмежує процесуальні права відповідача, оскільки його доводи щодо пропуску строку позовної давності оцінені судом та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що позов заявлений правомірно, оскільки відведенням у приватну власність відповідачу [PERSON] спірних ділянок порушено інтереси держави, як власника земельних ділянок, адже землі лісогосподарського призначення вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, в силу ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір в сумі 5286 грн. 00 коп. на користь прокуратури Київської області.

Outcome: approved