Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач 02.03.2015 року звернувся з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 815865,12 грн., а також судовий збір у розмірі 3654,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27.03.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, що на момент передачі було еквівалентно 80000,00 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 27.03.2012 року, з кінцевим терміном повернення до 27.12.2012 року. Однак у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, звернення позивача від щодо повернення позики також залишилось без задоволення, тому за період з 04.02.2014 року по 04.03.2015 року відповідач має сплатити суму пені відповідно до п. 3.3 умов договору з розрахунку 1% від вчасно неповернутої суми позики в гривневому еквіваленті (1 долар США - 16,24 грн.) 162400 грн. за розпискою від 27.03.2012 року в розмірі 592760 грн. Крім того, 23.04.2012 року позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 3738 доларів США, що на момент передачі було еквівалентно 26000,00 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 23.04.2012 року, з кінцевим терміном повернення до 23.07.2012 року. За розпискою від 23.04.2012 року відповідач грошові кошти також не повернув до теперішнього часу, тому борг за даною розпискою складає 60705,12 грн. з розрахунку доларового еквівалента (1 долар США - 16,24 грн.). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги збільшили з урахуванням збільшення курсу долару США станом на 12.06.2015 року (1 долар США - 21,02 грн.), у зв'язку з чим заборгованість складає відповідно 210200 грн. та пені 767230 грн. за розпискою від 27.03.2012 року та 78572,76 грн. за розпискою від 23.04.2012 року, які підтримали та з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення у зв'язку із неявкою в відповідача в судове засідання не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, заслухавши думку представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що 27.03.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики. Відповідно до п.1.1 Договору позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику у сумі 116000,00 грн. готівкою, що на момент передачі коштів еквівалентно 14500 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строк і у порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони за п.1.2 домовились усі розрахунки за даним договором проводити у гривнях. Згідно з п. 2.1 Договору позикодавець зобов'язався в строк до 27.12.2012 року передати позичальникові зазначену в п. 1.1 суму, факт передачі якої засвідчується розпискою позичальника. Згідно з п.п. 2.4-2.5 Договору позичальник зобов'язався повернути отримані суми рівними частками по 4000 грн., що на момент підписання Договору еквівалентно 500 доларів США, щомісячно, починаючи з 27.04.2012 року, але не пізніше 27.12.2012 року. Так, на виконання умов договору позивач передав відповідачу 27.03.2012 року грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, що на момент передачі було еквівалентно 80000,00 грн., за розпискою від 27.03.2012 року, з терміном повернення до 27.12.2012 року, та 27.03.2012 року грошові кошти у розмірі 26000,00 грн., що еквівалентно 3730,00 доларів США, за розпискою від 23.04.2012 року, з терміном повернення до 23.07.2012 року, що підтверджується власноруч написаними відповідачем розписками. При цьому суд, виходячи з того, що сума, порядок та термін надання і повернення грошових коштів за розпискою від 23.04.2012 року повністю відповідають умовам Договору позики, критично відноситься до тверджень позивача та його представника, що грошові кошти, які були отримані відповідачем 23.04.2012 року за цією розпискою, були передані позивачем не на виконання умов цього договору, а з якихось інших підстав, а тому розрахунки, принаймні, з цієї суми мають проводитьсь однозначно в доларовому еквіваленті. Між тим, як зазначалось вище, умовами Договору визначена загальна сума позика, яка підлягала передачі позичальнику - 116000,00 грн., та визначено строк, в який мали бути передані вищевказані грошові кошти - до 27.12.2012 року, при цьому факт передачі позикодавцем зазначеної суми згідно п.2.2 Договору засвідчується розпискою позичальника. Також п.2.4 Договору визначено, що повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками щомісяця на протязі дев'яти місяців, з моменту підписання даного Договору, починаючи з 27.04.2012 року. При цьому п.2.6 Договору передбачено право дострокового, але не пізніше ніж через шість місяців з моменту підписання цього Договору, повернення коштів, тобто, в тому числі до 23.07.2012 року виконання позичальником своїх зобов'язань по даному договору, а саме відшкодування заборгованостей перед позичальником. Таким чином, виходячи з загальної суми позики, яка мала бути передана позичальнику на виконання умов Договору позики, терміну її передачі позичальнику, що відбулось в межах строків, визначених Договором, суд приходить до висновку, що грошові кошти в розмірі 26000,00 грн. були передані позичальнику 23.04.2012 року як частина позики, визначена п.1.1 Договору, на виконання зобов'язань взятих на себе сторонами за Договором позики від 27.03.2012 року. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Виходячи з того, що відповідач в односторонньому порядку ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, доказів на спростування вимог позивача не надав, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми неповернутої позики. Разом з тим, слід зазначити, що згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому сторони не позбавлені права визначати еквівалент зобов'язання задля застосування індексації суми зобов'язання, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму грошових зобов'язань. Так, умовами укладеного сторонами договору позики визначена валюта зобов'язання в гривні і сторони не передбачали можливість використання іноземної валюти як засобу платежу. Отже, фактичне переведення позивачем суми позики за курсом НБУ станом на момент передачі грошових коштів на підставі Договору позики за розписками від 27.03.2012 року та 23.04.2012 року з гривні в еквівалент долара США, а потім знову в гривневий за іншим курсом, є безпідставним та таким, що суд не бере до уваги при вирішені даного спору. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, яка становить 106000,00 грн. Крім того, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено сплату неустойки (штрафу, пені) за порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, відповідно до п. 3.3 договору позики у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п.2.3. договору позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 1% від вчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач має сплатити позивачу передбачену п.3.3 пеню за прострочення повернення позики за визначений позивачем період з 04.02.2014 року по 04.03.2015 року, що складає 386900,00 грн. (106000,00 х 1х 365). Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Outcome: partial