Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач 08 грудня 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, які з 2012 року не проживають, що перешкоджає позивачу, як власнику, вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Просить суд визнати [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25.02.2021 закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, де просить суд слухати справу без його участі. Не заперечував проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомили. Згідно із ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в реєстрі за №1267, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки №1347 від 07 грудня 2020 року виданої ОСББ «Солона 112 м. Селидове», за адресою [ADDRESS] зареєстровані, але з 2012 року не проживають: [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1989 року народження. З акту про не проживання №1348 від 07.12.2020 року, складеного головою правління ОСББ «Солона 112 м. Селидове» Квятковським І.М., за участю свідків [PERSON] і [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але не проживають з 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що реєстрація відповідачів обмежує право позивача на розпорядження своєю власністю, суд вважає, що є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved