Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON], [PERSON] солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 571 444,97 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступник - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] 14.08.2006 року укладено кредитний договір 014/1843/74/89943, відповідно до якого останній надано кредит в розмірі 54 000 доларів США строком до 10.08.2026 року зі сплатою 12% річних, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановленого кредитним договором. Погашення заборгованості повинна була здійснювати щомісячно, у разі порушення зобов'язання за договором, позичальником Банку сплачуються відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, - пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення. АППБ «Аваль» свої зобов'язання виконав, а саме видав [PERSON] кредит в розмірі 54 000 доларів США, а остання свої зобов'язання виконала неповністю, внаслідок чого станом на 05.11.2014 року існує заборгованість по кредитному договору в розмірі 4571444,97 грн. по курсу НБУ станом на 05.11.2014 р, яка складається з: 1) 50988,00 доларів США, що в еквіваленті - 660 496,16 грн. - заборгованість за кредитом; 2) 42062,48 доларів США, що в еквіваленті - 544 875,39 грн. - заборгованість по відсоткам; 3) 259849,13 доларів США, що в еквіваленті - 3366073,42 грн. - розрахована пеня. В забезпечення виконання позичальником зобов'язання, АППБ «Аваль» було укладено договір поруки з [PERSON] 14.08.2006 року. Відповідно до умов кредитного договору та договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, однак вимога була залишена без задоволення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Проти застосування позовної давності, на яку посилаються відповідачі заперечував, оскільки, на його думку, початок перебігу позовної давності 10.08.2026 року - дата закінчення дії кредитного договору. Відповідачі в судове засідання 11.08.2015 року не прибули, однак про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальчук В.В. у судове засідання 11.08.2015 року також не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] та її представник брали участь, заперечували проти позову та надавали пояснення, просили застосувати позовну давність. Враховуючи, що розгляд справи неодноразово відкладався у зв'язку з неявкою відповідачів, у судовому розгляді оголошувались перерви за клопотаннями відповідача [PERSON] та її представника, суд вважає, що неявка відповідачів та представника мають на меті затягування розгляду справи. За таких обставин суд визнає можливим розглянути справу та ухвалити рішення на підставі наданих доказів та письмових заперечень відповідачів. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] 14.08.2006 року укладено кредитний договір №014/1843/74/89943, відповідно до якого останній надано кредит в розмірі 54000 доларів США строком до 10.08.2026 року зі сплатою 12%, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлені кредитним договором. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячно, у разі порушення зобов'язання за кредитним договором, позичальником Банку сплачуються відсотки за користування кредитом та пеня в розмірі 0,5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення (а.с. 6,7). АППБ «Аваль» свої зобов'язання виконав видавши [PERSON] кредит в розмірі 54000 доларів США, але відповідач свої зобов'язання не виконала, внаслідок чого має заборгованість. Вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству (ст. 533 ЦК України) та правилам надання споживчих кредитів, що діяли на момент виникнення грошового зобов'язання. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит, проти чого [PERSON] не заперечує, а відповідач, в свою чергу, не виконувала умов Кредитного договору. Таким чином, невиконання відповідачами своїх договірних зобов'язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача до позичальника є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в межах строків позовної давності. При укладенні Кредитного договору відповідач була повідомлена про умови кредитування в Банку. Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач зобов'язувалась повертати кредит, сплачувати нараховані відсотки, а у разі порушення нею своїх договірних зобов'язань - пеню в розмірі 0,5% від суми платежу за кожний день прострочення. [PERSON] власним підписом погодилась з умовами та правилами кредитного договору (а.с. 7). Сторони встановили строк кредиту - 240 місяців з 10.08.2006 року по 10.08.2026 року (п. 1.2); строк дії договору - до моменту повного погашення кредитної заборгованості (п. 8.1); а також строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів до 15 числа кожного місяця в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 10 серпня 2026 року (пункти 1.2, 1.3, 5.1). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Заперечення відповідача щодо застосування строку позовної давності до всіх зобов'язань за кредитним договором починаючи з моменту припинення позичальником щомісячних платежів у 2008 році, суд визнає необґрунтованим, оскільки встановлене законом та договором право банку вимагати дострокового повернення кредиту не створює для нього обов'язку звертатись з позовом про стягнення коштів з позичальника, змінюючи таким чином існуючі правовідносини. Вчинення виконавчого напису від 08.07.2008 року про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог позивача також не припиняє дію кредитного договору і не може вважатись початком строку позовної давності для вимог про виконання всіх зобов'язань за договором. Як встановлено судом з розрахунку, наданого позивачем, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 15.04.2008 року, а з 15.06.2008 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 23.02.2015 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у боржника зобов'язання, а у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому суд визнає, що до моменту пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту настали строки виконання лише зобов'язання про сплату частини кредиту, процентів та пені за договором. У даній справі судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (п.п. 1.3, 5.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі 1/240 кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 15 числа місяця, починаючи з наступного за місяцем отримання кредиту, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. У зв'язку з наведеним, посилання позивача про початок перебігу позовної давності з 10.08.2026 року - з дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів є необґрунтованим. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України, зокрема у Постанові №6-116цс13 від 06.11.2013 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обов'язковим для судів України. Як встановлено судом, обставиною, що стала підставою для звернення 23.02.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду з позовом про дострокове повернення кредиту виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме: припинення ним з 15.04.2008 року, передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом, а з 15.06.2008 року - процентів за користування кредитом. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Аналогічні положення містяться у п. 6.5 кредитного договору, відповідно до якого банк набуває право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції у випадках невиконання позичальником умов цього договору. Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у справі, що розглядається - 10.08.2026 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. На підставі вищевикладеного, суд, враховуючи заяву відповідачів, застосовує загальну позовну давність у три роки (ст. 257 ЦК України) до позовних вимог про стягнення заборгованості з щомісячних платежів за кредитним договором (тіло кредиту та відсотки), а також застосовує спеціальну позовну давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України) до вимог про стягнення пені. У зв'язку з тим, що позов подано 23.02.2015 року, суд відмовляє у стягненні частини основного боргу в розмірі 11838 доларів США, що складається з суми щомісячних платежів за період з моменту виникнення заборгованості по 15.02.2012 року, згідно розрахунку наданого позивачем. В решті частини сума несплаченого кредиту (50988-11838 = 39450 дол. США) підлягає стягненню з відповідача [PERSON] В межах строку позовної давності та позовних вимог, обмежених наданим позивачем розрахунком, суд стягує з відповідача [PERSON] 12% річних від суми заборгованості, що підлягає стягненню (39450,00 дол. США) за період з 24.02.2012 року (дата в межах трирічного строку позовної давності перед зверненням з позовом) по 05.11.20014 року (кінцева дата розрахунку, наданого позивачем), що становить 965 днів. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути відсотки у розмірі: 0,12/365 Х 39450,00 Х 965 = 12420,74 дол. США Суд відмовляє у стягненні процентів за користування кредитом в розмірі 29641,74 доларів США, що становить різницю між сумою зазначеною у розрахунку, наданому позивачем (42062,48 дол. США), та сумою, яка підлягає стягненню. В межах строку позовної давності та позовних вимог, обмежених наданим позивачем розрахунком, суд стягує з відповідача [PERSON] пеню в розмірі 0,5% від суми кожного простроченого платежу згідно п. 9.1 кредитного договору за кожний день, за період з 15.03.2014 року (дата планового платежу, строк позовної вимоги за яким не сплинув на момент подачі позову) по 05.11.2014 року (кінцева дата розрахунку, наданого позивачем). Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути пеню в розмірі 3676,96 доларів США. Суд відмовляє у стягненні пені в розмірі 256172,17 доларів США, що становить різницю між сумою зазначеною у розрахунку, наданому позивачем (259849,13 дол. США), та сумою, яка підлягає стягненню. Позивачем сума боргу в позовній заяві та наданому розрахунку визначена у валюті зобов'язання доларах США та національній валюті гривні за офіційним курсом Національного банку України на 05.11.2012 року, який складав 12,953953 гривень за 1 долар США. Оскільки зазначений обмінний курс є складовою частиною позовних вимог і він не перевищує розмір обмінного курсу, встановленого НБУ на день винесення рішення у справі, суд не може вийти за межі позовних вимог та застосовує такий курс для визначення суми заборгованості, що підлягає стягненню. Усього з відповідача [PERSON] на користь позивача суд стягує 55 247 дол. 70 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 05.11.2014 р. складає 715 676 грн. 11 коп. У задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] суд відмовляє у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.08.2006 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобов'язалась відповідати перед Банком за виконання зобов'язань, взятих на себе [PERSON] за кредитним договором (а.с. 17, 18). Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки №1 від 14.08.2006 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 3.1) про його дію до повного виконання позичальником або поручителем своїх зобов'язань перед банком не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України за наслідками перегляду справ з підстав неоднакового застосування законодавства судом касаційної інстанції при розгляді подібних спорів. Зокрема, у постанові від 18.07.2012 року №6-78цс12. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обов'язковим для судів України. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання також чітко не визначений. Згідно п. 1.2 кредит надається на 240 місяців з 10.08.2006 року по 10.08.2006 року. Разом з тим п. 8 того ж договору визначено строк та умови його дії - договір діє до повного погашення кредитної заборгованості. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Аналогічні положення містяться у п. 6.5 кредитного договору, відповідно до якого банк набуває право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору. Відповідачем надано суду письмову вимогу позивача від 20.03.2013 року про дострокове повернення позичальником кредиту з процентами та пенею в строк до 20.04.2013 року (а.с. 108) Таким чином, позивач скористався своїм правом вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Отже, у позичальника виник обов'язок виконати вимогу банку. Визначений вимогою строк повернення кредиту 20.04.2013 року минув. Протягом встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитор не пред'явив вимоги до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Припинення поруки є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно доданого до позовної заяви платіжного доручення №364420 від 08.12.2014 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеній частині вимог - 572,05 грн. Відповідачем [PERSON] надано копію довідки до акту огляду МСЕК №664131 29.11.2013 року (а.с. 115), з якої вбачається що вона має першу групу інвалідності, що є підставою для звільнення від сплати судового збору згідно п. 9 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір». Суд враховує ч. 2 п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якою визначено, що у випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин частина витрат позивача зі сплати судового збору в сумі 572,05 грн. підлягає поверненню на його користь з Державного бюджету України.

Outcome: partial