Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач 10.02.2020 року звернулась з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 24508,20 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 серпня 2019 року у відношенні [PERSON] інспектором Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області Вороною Д.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП про те, що 09.08.2019 о 22 год.35 хв. [PERSON] , знаходячись за адресую: м. Миколаїв, вул. Лазурна, 50, пошкодив автомобіль марки «КІА RIO», державний номер [NUMBER] , який належить громадянці [PERSON] 23 жовтня 2019 року постановою Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. В ході вчинення даного адміністративного правопорушення потерпілою [PERSON] на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля потрібно витратити грошові кошти в сумі 24 508,20 грн. згідно рахунку №АДМ-000486 від 14 серпня 2019 року. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач повідомлявся належним чином про слухання справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. Судом встановлено, що 09 серпня 2019 року у відношенні [PERSON] інспектором Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області Вороною Д.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП про те, що 09.08.2019 о 22 год.35 хв. [PERSON] , знаходячись за адресую: м. Миколаїв, вул. Лазурна, 50, пошкодив автомобіль марки «КІА RIO», державний номер [NUMBER] , який належить громадянці [PERSON] 23 жовтня 2019 року постановою Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. В ході вчинення даного адміністративного правопорушення потерпілою [PERSON] на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля потрібно витратити грошові кошти в сумі 24 508,20 грн. згідно рахунку №АДМ-000486 від 14 серпня 2019 року. У статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Що стосується заявленої до стягнення в числі вартості відновлювального ремонту суми ПДВ, то слід зазначити наступне: Згідно з п.196.1.3 ст.196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виходячи з системного аналізу змісту вищенаведених норм законодавства компенсацією збитків, понесених потерпілим при настанні шкоди, не є об`єктом оподаткування ПДВ, в зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі, податок на додану вартість не нараховується. Зобов`язання зі сплати ПДВ виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. Таким чином у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов`язання не виникають. Відтак, в силу приписів ч.2 ст.14 ЦК України відповідач не може бути примушений до виплати ПДВ, за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ. Наведене випливає також з приписів ч.2 ст.1192 ЦК України, згідно якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, позивачем не доведено як понесення позивачем витрат на оплату вартості ремонту пошкодженого транспортного засобу , так і включення виконавцем ремонту до складу цих витрат суми ПДВ, а відтак вимоги про стягнення з відповідача витрат на відшкодування ПДВ не обґрунтовані і не підлягають до задоволення. Встановивши, що майну, яким правомірно володіє позивач, з вини відповідача завдано шкоди, суд приходить доходить до висновку про часткове задоволення позову в частині шкоди завданої марки «КІА RIO», державний номер [NUMBER] у розмірі 20423,50 грн. і відшкодування цієї шкоди за рахунок відповідача.

Outcome: partial