Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Первісний позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 10 червня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № R52110433121В від 10.06.2013 року у відповідності до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 236 295,00 гривень зі строком повернення кредитних коштів до 10 червня 2020 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01 % річних згідно кредитного договору. В якості забезпечення виконання зобов`язань з приводу повернення кредитних коштів із [PERSON] було укладено договір поруки та договір застави згідно якого надано в приватне обтяження автотранспортний засіб: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить Заставодавцю/Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ВРЕР №1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року та відповідно до Договору застави транспортного засобу № R52110433121В від 10.06.2013 року. 22.06.2015 року між ПАТ «ВБР Банк» та ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, позивач набув нового кредитора до відповідача за кредитним договором. 22.06.2015 року між ПАТ «ВБР Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами застави № 220615зп. У зв`язку із невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору утворилась заборгованість у розмірі 394 062,98 гривень. Вказана сума заборгованості складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 207 370,40 грн., заборгованості по відсотках в розмірі 61 606,05 грн., заборгованості по комісії в розмірі 33 672,00 грн., а також з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, що станом на 12.07.2017 року становить 91 414,53 грн. В рахунок погашення заборгованості просить суд: Звернути стягнення на предмети застави, а саме: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року, шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави з правом вчинення подальших дій, пов`язаних з переоформленням автотранспортних засобів в органах Державної автомобільної інспекції України Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», наділивши правом зняття з обліку транспортні засоби автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року та поставленням на облік. Зобов`язати [PERSON] передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» предмети застави: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР №1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року, з комплектами ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 24.10.2017 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі, вирішено: Звернути стягнення на предмети застави, а саме: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року, з правом вчинення подальших дій, пов`язаних з переоформленням автотранспортних засобів в органах Державної автомобільної інспекції України Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», наділивши правом зняття з обліку транспортні засоби автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року та поставленням на облік. Зобов`язати [PERSON] передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» предмети застави: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР №1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року, з комплектами ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. А також стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові витрати в розмірі 5 910,94 гривень. Ухвалою суду від 07.09.2018 року скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду. 14.11.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов не визнав та зазначив, що передача заставодержателю права власності на предмет застави є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет застави. Стаття 20 Закону України «Про заставу» не містить можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду. Позивачем додано до копії позовної заяви нечитабельний розрахунок заборгованості. Позивач невірно нарахував 3% річних за кредитним договором. З посиланням на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, вважає, що йому не повинні нараховуватись інфляційні витрати та заборгованість за комісією. Вказує на те, що термін виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, не настав, а тому у заставодержателя не виникло право звернення стягнення на предмет застави. Ухвалою суду від 07.05.2020 року замінено позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс». Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надіслав суду заяву про відкладення розгляду справи. Проте, з метою дотримання розумних строків, суд приходить до висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10 червня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № R52110433121В від 10.06.2013 року, у відповідності до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 236 295,00 гривень зі строком повернення кредитних коштів до 10.06.2020 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01 % річних згідно кредитного договору (а.с.5-9). Вказані кошти були надані відповідачу в повному обсязі, згідно меморіального ордеру № 30220 від 10.06.2013 року (а.с. 12). Як вбачається із договору застави № R52110433121В-Z1 від 10.06.2013 року, забезпеченням виконання зобов`язань за договором є застава автомобілямарки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ВРЕР №1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року (а.с. 13-14). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А за статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. «Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним» - закріплено у ст. 1055 ЦК України. За частинами 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). «Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом» (ст. 574 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Стаття 577 ЦК України встановлює вимоги щодо нотаріального посвідчення договору застави та реєстрації застави. За ч. 1 цієї статті, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. За ч. 2 цієї статті, застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Отже, судом встановлено, що на підставі кредитного договору № R52110433121В від 10.06.2013 року, договору застави № R52110433121В-Z1 від 10.06.2013 року між відповідачем [PERSON] та первісним кредитором ПАТ «ВТБ Банк» виникли правовідносини зі споживчого кредитування, забезпеченого заставою нерухомого майна (іпотека), які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» тощо. 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. 22.06.2015 року між ПАТ «ВБР Банк» та ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами застави № 220615зп (а.с. 20-24). 29.01.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» було укладено Договір факторингу № 29/01/19-1, за яким фактор одержав право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. 14.03.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами застави транспортних засобів до Договору факторингу № 29/01/19-1 від 29.01.2019 року (а.с. 146-148, 151). Як вбачається з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на підставі договору факторингу № 29/01/19-1 від 29.01.2019 року та договору відступлення прав вимоги за договорами застави транспортних засобів до Договору факторингу № 29/01/19-1 від 29.01.2019 року позивач ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набув право вимоги за кредитним договором № R52110433121В від 10.06.2013 року та договором застави № R52110433121В-Z1 від 10.06.2013 року. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З розрахунку заборгованості за кредитним договором, у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору утворилась заборгованість у розмірі 302 648,45 гривень, яку було відступлено позивачу, на підтвердження чого надається розрахунок заборгованості [PERSON] (а.с. 40, 100). Вказана сума заборгованості складається з суми основного боргу за кредитом в розмірі 187 109,07 грн., суми простроченого основаного боргу за кредитом в розмірі 20 261,33 грн., суми нарахованих процентів в розмірі 1 976,10 грн., суми прострочених процентів в розмірі 59 629,95 грн. та суми комісій в розмірі 33 672,00 грн. Крім того, первісним позивачем здійснено розрахунок інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 72 733,53 грн та 3% річних в розмірі 18 681,00 грн. за період з червня 2015 року по травень 2017 року (а.с. 3 зв.). Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, виходить з того, що відповідачем не спростовано зазначений розрахунок в частині заборгованості за кредитом та за процентами за користування ним, тому суд приходить до висновку доведеність позовних вимог у цій частині позову. Документ, на який посилався відповідач, як на нечитабельний розрахунок заборгованості (а.с. 25-38) є актом приймання-передачі документації за договором відступлення прав вимоги від 22.06.2015 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач, заперечуючи проти нарахування 3% річних, зазначив, що 3% річних можуть нараховуватись лише тоді, коли відсоток за користування не встановлений догвором, тобто, в даному випадку, відповідач подвійно нарахував відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, здійсненого Верховним Судом України, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Зважаючи на те, що розмір відсотків за користування зазначеним кредитом встановлено, тому підстави для стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми відсутні. Отже, заперечення відповідача в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу. В запереченнях проти сум інфляційних витрат та заборгованості за комісією відповідач посилається на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року. Згідно ч. 1 зазначеної статті, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. На переконання суду, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином, суд не приймає заперечення відповідача в цій частині, оскільки відсотки за користування кредитом та 3% річних мають різну правову природу, інфляційні витрати не є штрафними санкціями, заборона стягнення комісій за користування кредитом не передбачена ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Однак, відповідно до п. 3.7 кредитного договору, Позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 0,95% від початкової суми кредиту (а.с. 5 зв.). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. «Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача» - ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 4 червня 2018 року, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Згідно позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, висловленої під час розгляду справи № 6-2071цс16, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, суд вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості комісії за послуги, що супроводжують кредит, є неправомірним, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо заперечень відповідача у тій частині, що термін виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, не настав, а тому у заставодержателя не виникло право звернення стягнення на предмет застави, суд зазначає наступне. Позовна заява надійшла до Мар`їнського районного суду Донецької області 12.09.2017 року, тобто, до спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання, встановленого у кредитному договорі, а саме 10.06.2020 року. Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою кредитора встановлений пунктом 5.2. кредитного договору (а.с. 7). Зокрема, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами договору (п. 5.2.1. кредитного договору). Згідно п. 5.2.2. кредитного договору, кредитор має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення з вимогою дострокового повернення кредиту або в інші строки, передбачені умовами цього договору. Частиною 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року (тобто, на час виникнення правовідносин), передбачено, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 констатував, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Мотивуючи своє рішення Конституційний Суд України наголосив на тому, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. В матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення первісним кредитором або позивачем на адресу відповідача письмового повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту на виконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року. Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику, є формою досудового вирішення спору між сторонами. На переконання суду, ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту. Така думка суду узгоджується з усталеною практикою Верховного суду України, зокрема, викладеною в постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц, постанові від 05.04.2017 року у справі № 6-3034цс16. Суд не вправі відмовити в задоволенні позову тільки з тієї підстави, що позовні вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом позасудовому порядку. Інший висновок суду суперечив би положенням статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку первісному або новому кредиторові не повернуті, відповідач зобов`язаний сплатити суму заборгованості на підставі умов договору та ст. 1050 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на предмет застави відповідно до ст. 590 ЦК України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Як вбачається з пункту 6.2 договору застави № R52110433121В-Z1 від 10.06.2013 року, звернення стягнення на предмет застави здійснюється в порядку та на умовах, встановлених чинним законодавством України та може бути здійснено на підставі рішення суду або в позасудовому порядку. При цьому використання позасудових способів не позбавляє Заставодержателя права звернутись до суду. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за заявою [PERSON] . Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано звернення стягнення відносно предмету застави. Оскільки судом встановлено, що позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № R52110433121В від 10.06.2013 року та право вимоги за договором застави № R52110433121В-Z1 від 10.06.2013 року, а відповідач умови кредитного договору не виконав, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 341 705,98 грн, яка складається із суми основного боргу за кредитом в розмірі 187 109,07 грн., суми простроченого основаного боргу за кредитом в розмірі 20 261,33 грн., суми нарахованих процентів в розмірі 1 976,10 грн., суми прострочених процентів в розмірі 59 629,95 грн. та з урахуванням інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 72 733,53 грн., вимоги позивача, забезпечені заставою, в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню в порядку звернення стягнення на предмет застави. Проте, з позовної заяви вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави. На переконання суду, такий спосіб захисту прав позивача є неможливим, оскільки Розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» передбачений чіткий порядок звернення стягнення на майно боржника. Зокрема, згідно ст. 48 зазначеного Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині звернення стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки ТОYОТА, модель - AVENSIS, тип - легковий седан, 2013 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецьк, УДАІ ГУ МВС в Донецькій області 07.06.2013 року, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» в розмірі 341 705,98 грн. В іншому випадку рішення суду вважалося б свавільним і незаконним, оскільки протирічило би встановленому Законом порядку. Відповідно до ст. 141 ЦК України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 910,94 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 514, 529, 589, 590, 610-612, 1048, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved