Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач 04 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до Одеського обласного відокремленого підрозділу ГО «Всеукраїнське обєднання «Автомайдан», [PERSON], [PERSON] міський портал «Одесская жизнь» ПП «[PERSON] Агентство» Центр Медіа» про захист честі, гідності, ділової репутації, та просив, зменшивши позовні вимоги, визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність, та порушує право не недоторканість ділової репутації, інформацію щодо нього, поширену на сторінці AutomaidanOdessa.ua у соціальній мережі Facebok.com, яка належить громадській організації «Всеукраїнське обєднання «Автомайдан» Одеський осередок, [PERSON] на його персональній сторінці у соцмережі Facebook.com та викладену на інформаційному міському порталі «Одесская жизнь» і розповсюджену у статті під назвою: «Активисты вновь наведались к одиозному одесскому прокурору», (інтернет адреса: Odessa-life.od.ua); зобовязати відповідачів спростувати вищезазначену недостовірну інформацію, поширену ними щодо нього у спосіб, найбільш близький до способу її поширення. Ухвалою судді Ільченко від 25 вересня 2017 року, провадження у справі було відкрито. На підставі Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2018 року справа перерозподілена Головуючому судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 02 травня 2018 року справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. розгляд справи встановлено розглядати в загальному позовному порядку. Підготовче засідання призначено на 15 червня 2018 року. 15 червня 2018 року учасники справи не зявились, причини неявки суду не повідомили. Наступне підготовче засідання призначено на 08 серпня 2018 року. У підготовче засідання 08 серпня 2018 року зявились представник відповідачів [PERSON] та представник відповідача [PERSON] міський портал «Одесская жизнь» ПП «[PERSON] Агентство» Центр Медіа» [PERSON] Позивач у підготовче засідання на зявився причин неявки суду не повідомив. Розгляд справи відкладено на 01 листопада 2018 року. У підготовче засідання 01 листопада 2018 року зявились представник відповідачів [PERSON] та представник відповідача [PERSON] міський портал «Одесская жизнь» ПП «[PERSON] Агентство» Центр Медіа» [PERSON] Позивач у підготовче засідання на зявився причин неявки суду не повідомив. У підготовчому засіданні судом було задоволено клопотання відповідачів [PERSON] про виклик свідків. Протокольною ухвалою підготовче засідання закрито та призначено судове засідання з метою розгляду справи по суті на 29 січня 2019 року. У судове\~засідання 29\~січня зявились\~представник позивача\~[PERSON]\~позовні вимоги\~підтримав,\~та просив\~позов задовольнити\~у повному\~обсязі.\~Представник відповідачів\~[PERSON]\~та представник\~відповідача [PERSON] міський портал «Одесская жизнь» ПП «[PERSON] Агентство» Центр Медіа» [PERSON] також були присутні у судовому засіданні, заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, допитавши свідків приходить до висновку, що позовна заява підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судом встановлено, що 20 жовтня 2017 р. ПП «[PERSON] агентство «Центр медіа», як субєкт видавничої справи, внесено до Державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції. 28 липня 2016 року Мінюстом України зареєстровано друкований засіб масової інформації газета «Одеське життя». Обставини, які визнаються учасниками справи, у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У запереченнях проти позову від 01 грудня 2017 р., представник відповідача ПП «[PERSON] агентство «Центр медіа», Одеського обласного відокремленого підрозділу ГО «Всеукраїнське обєднання «Автомайдан» та [PERSON] адвокат [PERSON] визнав факт розміщення 16 липня 2017 року на сайті порталу «Одесская жизнь» статті під назвою «Акттивисты вновь наведались к одиозному одесскому прокурору» та інформації, яка міститься у вказаній статті, на особистих сторінках соціальної мережі Facebook. А також визнав факт, що ПП «ІА «Центр Медіа» є редакцією газети «Одесская жизнь» та інтернет видання інформаційно новинного міського порталу «Одесская жизнь». Також позивач у своїй позовній заяві визнав факт, що він на час подання позову, займав посаду начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що інформація про можливу причетність позивача до корупційних скандалів та до спорудження на пляжі «Ланжерон» готелю «Skopeli», про які неодноразово повідомляли громадські активісти м. Одеси та засоби масової інформації, мала широкий резонанс та значний суспільний інтерес, отже була суспільно необхідною. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно із частиною другою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема: - норм чинного законодавства, - вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Судом враховано положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у згаданій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації вбачається, що, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільно-го значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Суд також враховує, що позивач на час виникнення спірних правовідносин був публічною особою займав посаду начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області, тому інформація, про спростування якої пред'явив вимоги позивач [PERSON], не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на керівній посаді прокуратури Одеської області, а тому він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Крім того суд бере до уваги те що відомості опубліковані на сайті порталу «Одесская жизнь» у статті під назвою «Акттивисты вновь наведались к одиозному одесскому прокурору» та які міститься у вказаній статті, на особистих сторінках відповідачів у соціальній мережі Facebook, які позивач просить спростувати, не містять конкретних даних щодо оцінки його дій в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, є оціночними судженнями, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використання у них мовних засобів. Представники відповідача ПП «[PERSON] Агентство» Центр Медіа» [PERSON] та адвокат [PERSON] у вступному слові пояснили, що під час підготовки матеріалів до статті була використана інформація, яка вже була надрукована в інших ЗМІ та набрала значного розголосу. Також представник відповідачів адвокат [PERSON]М пояснив, що з метою привернути увагу громадськості, відповідач [PERSON] як громадський діяч, виразив суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд стосовно особи Позивача, та власну оцінку його поведінки. Відповідач [PERSON] не вийшов за межі допустимої критики стосовно позивача і поширені ним висловлювання не мали на меті приниження його честі, гідності та ділової репутації, а були спрямовані на всебічне висвітлення ситуації навколо спорудження на пляжі «Ланжерон» готелю «Skopeli». Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із твердженнями відповідачів про відсутність правових підстав для втручання у право на поширення інформації, яка хоч і містить некоректні висловлювання, але не підлягає спростуванню, а отже і задоволення заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи органів державної влади мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, в контексті всієї поширеної інформації щодо позивача, суд дійшов висновку про те, що у поширеній інформації містяться оціночні судження автора статті та своє ставлення до висловлювань позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed