Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі також позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (надалі також відповідач), посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.01.2011 р. відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку боргу за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею і банком договір. Оскільки відповідач взяті на себе зобовязання не виконує, в неї станом на 31.07.2016 р. перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 16612,11 грн., з яких: 2491,76 грн. заборгованість по кредиту; 23211,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3469,07 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1458,60 грн. штраф (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання свого представника не направив. Подав клопотання про розгляд справи без участі свого представника. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про те, що дійсно у 2011 р. він уклав з банком кредитний договір на суму 2500 грн. До 2013 р. частково погашав заборгованість по ньому. У січні 2013 р. відкрив у банку депозитний договір на суму 3600 доларів США, та мав домовленість з банком про те, що відсотки по депозиту будуть погашатись за надання кредиту. У квітні чи травні 2013 р. він закрив депозит і претензій до нього від банку не надходило. Зазначає, що сума процентів і пені у 10 раз перевищує суму кредиту. Крім того, відповідач зазначив й про відсутність підстав для задоволення позову через сплив строку позовної давності (а.с.58-59). Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.92), відповідач у судове засідання призначене на 02.12.2016 р. не зявився, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали суд встановив наступне. 12.01.2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг «Кредитка «Універсальна», шляхом приєднання до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем анкети-заяви, в якій міститься підпис відповідача та зазначено про її ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Памяткою клієнта (а.с.6). Відповідно до укладеного договору та заяви банком 12.01.2011 р. відкрито кредитний рахунок та надано відповідачу кредитну картку № 4149437700498544 зі строком дії до жовтня 2014 р. (а.с.80). З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачем проводилися певні операції, зокрема зняття готівки у 2011-2012 роках та поповнення рахунку. Останнє поповнення відбулось 28.10.2013 р. (а.с.81-89). Таким чином, даючи правову оцінку укладеному між сторонами договору, суд зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір карткового рахунку, який в розумінні змісту ст.1066 ЦК України є різновидом договору банківського рахунку, умовами якого було передбачено кредитування відповідача у межах кредитного ліміту (ст.1069 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обовязки сторін, пов'язанні з кредитуванням рахунка, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до заяви, підписаної позивачем, він ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, памяткою клієнта (а.с.6). За змістом п. 2.1.1.5.5 Умов і Правил надання банківських послуг позивальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбаченим договором (а.с.8-31). Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.\~\~ \~\~\~\~ Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.\~\~ З наданого позивачем розрахунку слідує, що відповідачем умови договору не виконуються та станом на 31.07.2016 р. перед позивачем утворилася заборгованість в в розмірі 16612,11 грн., з яких: 2491,76 грн. заборгованість по кредиту; 23211,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3469,07 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1458,60 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4-5). Даний розрахунок узгоджується з випискою по рахунку відповідача. В силу вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, як одну з основних гарантій права на справедливий розгляд справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч.1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Позивачем був наданий розрахунок заборгованості та банківську виписку по рахунку відповідача. У той же час, відповідач на противагу цьому розрахунку нічого не надав, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявив та не навів вагомих аргументів, які б поставили під серйозний сумнів спроможність цього розрахунку. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не виконує вищевказані умови кредитного договору та має заборгованість: 2491,76 грн. заборгованість по кредиту; 23211,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд не приймає оскільки відповідачу була видана кредитна картка зі строком дії до жовтня 2014 р. та відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним боргу, зокрема останнє погашення заборгованості відбулось у жовтні 2013 р. В свою чергу, позовні вимоги в частині стягнення 3469,07 грн. заборгованості за пенею та комісією, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити, в тому числі, зміст позовних вимог. Суд зазначає, що враховуючи вищенаведене, у разі заявлення декількох вимог, які є майновими, до змісту кожної позовної вимоги належить визначення конкретної її грошової оцінки. Тобто, у разі стягнення грошових сум, позивач повинен визначити конкретну суму, яку він просить стягнути за кожною вимогою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Неустойка є видом забезпечення виконання зобовязань (ч.1 ст.546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобовязання (ст.611 ЦК України). В свою чергу, з аналізу Умов та правил надання банківських послуг, вбачається, що комісію позивач визначає як плату за певні свої послуги. Таким чином, правовідносини, повязані із сплати пені та правовідносини, повязані з сплатою комісії мають різну правову природу. В порушення вказаних норм, позивачем розмір заборгованості із пені та комісії визначено у позовній заяві разом у сумі 3469,07 грн. Суд зазначає, що визначення змісту позовних вимог, тобто предмету позову, не входить до компетенції суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано стягнення пені та комісії відповідно до конкретного пункту Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, які визначають їх розмір, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними. Поряд з цим, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафів є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умов і Правил надання банківських послуг, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно Умов передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів грошових зобовязань більш ніж на 30 днів. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15, який є обовязковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України. Незважаючи на те, що суд визнав недоведеним розмір пені, яку просив стягнути позивач, ця вимога ним заявлена, тому в даному випадку, стягнення штрафів буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на 82,56 %, то з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий пропорційно до задоволених вимог в сумі 1137,67 грн. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 3, 509, 526, 527, 530, 551, 554, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial