Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Державне підприємство «Київське лісове господарство», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними рішень, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що рішенням Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та передано їй у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0,15 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Після цього Управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення Віто-Поштової сільської ради [PERSON] 20 травня 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] з кадастровим номером [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010991300964. Після цього відповідно до договору купівлі-продажу від 18 червня 2009 року за № 3036 [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку на користь [PERSON]. Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу [PERSON] 29 березня 2011 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] з кадастровим номером [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322248121000729. [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2016 року № 1685 на користь [PERSON]. Встановлено, що зазначене вище рішення Віто-Поштової сільської ради приймалось поза межами компетенції, у зв»язку з чим видача в подальшому державного акту на право власності та подальше її відчуження також здійснено з порушенням вимог законодавства. Так, відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об»єднання ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року та матеріалів лісовпорядкування 2003 року Васильківського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER] накладається на виділ 2 кварталу 50 Васильківського лісництва, а за даними лісовпорядкування 2014 року Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» вказана земельна ділянка розташована у виділі 10 кварталу 50 Васильківського лісництва, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю. За інформацією Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства від 19 вересня 2016 року та ДП «Київське лісове господарство» від 15 вересня 2016 року, 07 листопада 2016 року встановлено, що земельна ділянка знаходиться в кварталі лісництва, є лісовим масивом, використовується для ведення лісового господарства, та щодо неї не надавалось погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об»єднання «Київліс» 2003 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 2: площа 17 га, склад-10 сосни звичайної, вік 53 років, висота-22 м, діаметр-26 см, запас на 1 га-371 метрів кубічних. Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об»єднання «Київліс» 2010 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 10: площа 1,6 га, склад-10 сосни звичайної, вік 64 років, висота-25 м, діаметр-32 см, запас на 1 га-330 метрів кубічних. При цьому, нормами ч. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у користуванні ДП «Київське лісове господарство», що підтверджується відповідними матеріалами лісовпорядкування. Згідно вимог ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, та на умовах оренди-іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Лісовий кодекс України у ст. 5 до земель лісогосподарського призначення відносить лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Нормами ст. 6 Лісового кодексу України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. За загальним правилом, визначеним у ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначеним цим Кодексом. А єдиний можливий такий випадок передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, згідно якої громадянам і юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у власність громадянам та юридичним особам, законодавство не містить. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього Кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об»єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Крім того, частиною 4 вказаної статті визначено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Однак, установлено, що ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення земель лісогосподарського призначення загальною площею 0,15 га, яка знаходиться у 2 виділі 50 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство», [PERSON] не надавалось. Так само, Київським обласним та по місту Києву Управлінням лісового та мисливського господарства погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 0,15 га не надавалось. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 20, 122, ч. ч. 3, 5 ст. 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 8, 27, 32, 33 Лісового кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення належали до компетенції органів виконавчої влади, а саме районної державної адміністрації. У даному випадку рішення про передачу у власність земельної ділянки прийнято неуповноваженим на це органом-Віто-Поштовою сільською радою, тоді як повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою державної власності належали до Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Таким чином, Віто-Поштова сільська рада при прийнятті рішення щодо відведення у власність земельної ділянки [PERSON] вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання вилучення земель лісового фонду державної власності не належало до компетенції сільської ради. Навіть за умови, якби землі лісогосподарського призначення було б дозволено чинним законодавством передавати у власність, при прийнятті спірних рішень про затвердження проектів землеустрою та передачі лісових земель у власність, порушені вимоги ст. 57 Лісового кодексу України, яка передбачає, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов»язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. У даному ж випадку оскаржувана земельна ділянка до їх відведення у приватну власність мала лісогосподарське призначення. Крім того, надання спірної земельної ділянки у приватну власність для сільськогосподарських потреб відбулось з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов»язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до вимог ч. 1 цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов»язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. Зокрема, відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. В порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України у проекті землеустрою, затвердженому спірним рішенням Віто-Поштової сільської ради, відсутнє погодження органу лісового господарства. Таким чином, всупереч нормам Земельного кодексу України Віто-Поштовою сільською радою передано у приватну власність земельну ділянку лісогосподарського призначення, одночасно змінивши її цільове призначення. Відповідно до вимог ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Таким чином, оскаржуване рішення прийнято Віто-Поштовою сільською радою в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 12, 20, 22, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, ст. ст. 4, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610р, оскільки ліси не можуть передаватися у приватну власність (за виключенням винятку, передбаченого ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України), в тому числі для ведення особистого селянського господарства. Рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд підлягає визнанню незаконним та скасуванню в порядку, визначеному ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Статтею 388 ЦК України встановлено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, зокрема, у разі якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Зважаючи на те, що у відповідача право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. 16 ЦК України, шляхом визнання незаконним та скасування рішень Віто-Поштової сільської ради, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на користь держави. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Встановлено, що земля рішенням Віто-Поштової сільської ради віднесена до земель для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Фактично відбулась незаконна передача її та зміна цільового призначення землі, яка безоплатно приватизована громадянином й відчужено нею в подальшому за договором купівлі-продажу загальною площею 0,15 га. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання-незаконна зміна цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної їх передачі у власність громадянина з державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів-національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки рішення про передачу у власність земельної ділянки сільською радою приймалось без його участі, погодження у випадках, передбачених законодавством, державне підприємство на відведення земельної ділянки не надавало. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, у зв»язку з чим Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався. Водночас, інтереси держави було порушено внаслідок незаконного вилучення земель лісогосподарського призначення на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2009 року. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 19 вересня 2016 року, ДП «Київське лісове господарство» від 15 вересня 2016 року, 07 листопада 2016 року, ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року, що підтверджують незаконне вилучення з державної власності земель лісогосподарського призначення поза волею їх власника. Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався. Тому у прокурора виникло право на звернення до суду у зв»язку з бездіяльністю цього органу. Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області з посиланням на вимоги ст. ст. 14, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 16, 203, 215, 216, 257, 267, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 20, 21, 55, 125, 153, 188 Земельного кодексу України, ст. ст. 8, 32 Лісового кодексу України, просив: 1. Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом і поновити його, захистивши право; 2. Визнати недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд», яким передано у власність земельну ділянку [PERSON] загальною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS]; 3. Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER] вартістю 149 955 грн., що розташована в с. Віта Поштова Києво-Святошинського району, та стягнути з відповідачів понесені витрати по сплаті судового збору. У жовтні 2017 року Перший заступник прокурора Київської області, що діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Державне підприємство «Київське лісове господарство», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними рішень, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, в якій вказував, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на підставі рішення Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2017 року за № 37195566 об»єднано спірну земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], із земельною ділянкою площею 0,0607 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у власності [PERSON]. Після цього рішенням КП «Бюро державної реєстрації» від 21 вересня 2017 року за № 37195392 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області просив позовні вимоги позовної заяви від 07 червня 2017 року за № 05/1-1671 вих. 17 читати в наступній редакції: 1. Визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; 2. Визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд»; 3. Визнати недійсним рішення Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2017 року за № 37195392 про реєстрацію за [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; 4. Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2107 га загальною вартістю 210 636,79 грн., що розташована в [ADDRESS], та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судовому засіданні прокурор та представник Кабінету Міністрів України позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Віто-Пощтової сільської ради не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відповідач подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у відсутності їх представника, а також направив письмові пояснення, в яких просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. В судове засідання представник відповідача Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Державного підприємства «Київське лісове господарство» позов підтримав і просив його задовольнити. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, [PERSON], не з»явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, [PERSON], не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява [PERSON], в якій він просив суд розглянути справу у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням 19 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд» вирішено: 1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] загальною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS]; 2. Передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS]; 3. Доручити ТОВ «НВФ «Азімут» винести проект в натуру та виготовити Державний акт на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON]; 4. Землевпоряднику сільської ради внести зміни до земельно-облікової документації. 20 травня 2009 року [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] в тому, що на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року 19 сесії 5 скликання вона є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки-для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3036 від 18 червня 2009 року є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки-для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. 08 жовтня 2016 року [PERSON] і [PERSON] уклали Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов п. 1 якого на умовах, передбачених цим договором, продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], і зобов»язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Вказана земельна ділянка складається з угідь: рілля-0,1500 га. Згідно умов п. 4 вказаного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 жовтня 2016 року за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчиняється між сторонами за 235000 грн.. Вказану суму грошей покупець сплатив, а продавець отримав повністю-до підписання цього договору, розрахунок за цим договором проведено з дотриманням вимог статті 1087 ЦК України та постанови Правління Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 03 березня 2017 року земельна ділянка, кадастровий номер [NUMBER] площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1685, виданий 08 жовтня 2016 року, державний реєстратор приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Корякова Надія Олексіївна. В поданій заяві 17 жовтня 2017 року Перший заступник прокурора Київської області вказував, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на підставі рішення Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2017 року за № 37195566 об»єднано спірну земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], із земельною ділянкою площею 0,0607 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у власності [PERSON]. Після цього рішенням КП «Бюро державної реєстрації» від 21 вересня 2017 року за № 37195392 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області просив позовні вимоги позовної заяви від 07 червня 2017 року за № 05/1-1671 вих. 17 читати в наступній редакції: 1. Визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; 2. Визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд»; 3. Визнати недійсним рішення Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2017 року за № 37195392 про реєстрацію за [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; 4. Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2107 га загальною вартістю 210 636,79 грн., що розташована в [ADDRESS], та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. До поданої заяви про уточнення позовних вимог прокурором було додано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер [NUMBER]. Станом на 11 жовтня 2017 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2107 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. Крім даної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, прокурором не надано доказів, яким чином відбулось об»єднання земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER], земельної ділянки площею 0,0607 га з кадастровим номером [NUMBER] в земельну ділянку площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована в [ADDRESS]. В обгрунтування заявалених позовних вимог прокурором надано до суду відповідь Державного підприємства «Київське лісове господарство» від 15 вересня 2016 року, в якій міститься повідомлення, що земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER]-розташована у кварталі 50 виділ 10. З відповіді Державного підприємства «Київське лісове господарство» від 07 листопада 2016 року № 02-882 вбачається, що Державним підприємством «Київське лісове господарство» надано копії матеріалів лісовпорядкування станом на 2003 та 2014 роки із нанесеними кадастровими номерами вказаних у запиті земельних ділянок в кварталі 50 Васильківського лісництва на території Віто-Поштової сільської ради. В додатках до даного листа зазначено копію планшету 2003 та 2014 р.р., копію плану лісонасаджень 2003 та 2014 р.р., копію таксаційного опису лісових насаджень із проекту організації та розвитку лісового господарства Васильківського лісництва за 2003 та 2014 р.р. З відповіді Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 19 вересня 2016 року вбачається, що відповідно до наданих кадастрових номерів Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства не надавало погодження на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Київський лісгосп» та зміни їх цільового призначення. Вказані вище докази не містять ніяких в собі відомостей про характеризуючі дані земельної ділянки площею 0,2107 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована в [ADDRESS]. Також суду надано було лист Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об»єднання ВО «Укрдержліспроект» від 20 серпня 2016 року, в якому зазначено, що ВО «Укрдержліспроект» надає фрагмент з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 50 та його виділів Васильківського лісництва Виробничої частини (ВЧ) ДЛГО «Київліс» за даними лісовпорядкування 2003 року та Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2011 року та межами земельних ділянок за вказаними кадастровими номерами для прийняття попереднього рішення щодо їх взаємного розташування, де відсутня спірна земельна ділянка з кадастровим номером з кадастровим номером [NUMBER]. Слід зазначити, що вказані вище документи, які подавались до суду, не посвідчені належним чином, не містять даних про їх виконавців, відсутні посилання на джерела отриманої інформації, та які дані Державного земельного кадастру та інші обліковані дані державного підприємства використані, і у наявних матеріалах взагалі відсутні будь-які відомості про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Крім того, в позовній заяві прокурор просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право. Слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15. Згідно з статтею 360-7 ЦПК України, що діяла на час прийняття вказаної постанови, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України, яка діє на даний час, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов»язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Згідно вимог ч. 2 ст. 417 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. Відповідно до матеріалів справи прокурор звернувся до суду з даним позовом 20 червня 2017 року, діючи в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Отже, єдину систему органів виконавчої влади утворюють Кабінет Міністрів України, як вищий орган виконавчої влади, міністерства, місцеві державні адміністрації та інші органи виконавчої влади. Кожен орган виконавчої влади діє від імені держави межах наданих повноважень. Відповідно до Наказу Державного комітету України по замельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року (що був чинний на час прийняття спірного рішення) «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» Державний акт на право власності на земельну ділянку складається та підписується державним органом земельних ресурсів. Управління зем.ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області під час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] від 20 травня 2009 року здійснювало повноваження органу державної виконавчої влади. Вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 20 травня 2009 року був виданий на підставі оскаржуваного рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року 19 сесії 5 скликання, як вказано в самому Державному акті. Отже, станом на 20 травня 2009 року держава в особі її органу, а саме Управління зем.ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, була обізнана про обставини, викладені в позовній заяві Першого заступника прокурора Київської області. На час виникнення спірних правовідносин виготовлення державних актів проводилося на підставі проектів землеустрою на підставі Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26 травня 2004 року. Згідно п.9. вказаного Порядку розроблений проект відведення земельної ділянки виконавець подає на погодження відповідній комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, за місцем розташування земельної ділянки, відповідними органами земельних ресурсів, містобудування і архітектури, охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічної служби, природоохоронним органом, а у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок (їх частин) лісогосподарського призначення, проект також погоджується з відповідними органами лісового господарства. Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і суб»єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об»єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-152 від 29 жовтня 2014 року, № 6-17 цс 17 від 22 лютого 2017 року. Кабінет Міністрів України, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин. Таким чином, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, мав об»єктивну можливість знати про видачу Управлінням зем.ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, як державним органом земельних ресурсів, державного акту, що посвідчував право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку та мав об»єктивну можливість знати про порушення у зв»язку з цим права держави на спірну земельну ділянку. Тому, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з таким позовом виникло ще у 2009 році, оскільки безпосередньо про можливе порушення інтересів держави, як видно із матеріалів судової справи, могло стати відомо органам держави у 2009 році. Отже, строк позовної давності, передбачений статті 257 ЦК України, на момент звернення Першим заступником прокурора Київської області з позовом до суду 20 червня 2017 року сплив. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що строк звернення Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з позовними вимогами про визнання недійсними рішень і витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вже минув, і вказаний позов було подано поза межами строку позовної давності. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об»єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах. Оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області, а тому відмовляє у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року, якою накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], що відповідає вимогам ст. 158 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed