Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

ПАТ «ОТП «Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», звернулося до суду з даним позовом, який вмотивувало тим, що 11.07.2008р. ЗАО «ОТП Банк» уклало з [PERSON] кредитний договір №ML-502/109/2008 зі змінами та доповненнями, за яким останній отримав кредит у сумі 25000 доларів США. В якості забезпечення цього договору 11.07.2008р. укладені договори поруки з [PERSON] та [PERSON] . Оскільки станом на 6.09.2016р. позичальник належним чином умови договору не виконує у нього утворилася заборгованість у сумі 23236,59 доларів США, що еквівалентно станом на 6.09.2019р. - 622439,74 грн. і складається з заборгованості за тілом кредиту 19105,58 доларів США та відсотках за користування кредитом 4131,01 доларів США, які позивач просив стягнути солідарно з відповідачів та судові витрати. Не погодившись з цим позовом [PERSON] подав зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк», у якому просив визнати недійсним кредитний договір №ML-502/109/2008 від 11.07.2008р., посилаючись на те, що під час укладання договору працівники Банку умисно ввели його в оману приховавши інформацію щодо абсолютного значення подорожчання кредиту. Представник Банку первісний позов підтримав, просив його задовольнити, заперечував проти задоволення зустрічного позову подавши відповідний відзив. Представник [PERSON] підтримав зустрічний позов, заперечував проти задоволення первісного, посилаючись, як і відповідач [PERSON] на підвищення Банком самовільно кредитного відсотку, та те, що матеріали справи не містять документів які б підтверджували видачу кредиту та реальний розмір заборгованості. Відповідач [PERSON] проти первісного позову заперечував, підтримав зустрічний позов. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.07.2008р. Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступниками якого було ПАТ «ОТП Банк» та є Акціонерне товариство «ОТП Банк», уклало з [PERSON] кредитний договір №ML-502/109/2008 зі змінами та доповненнями, за яким Банк надав кредит у сумі 25000 доларів США, що підтверджується копією валютного меморіального ордеру №1 від 11.07.2008р. (т.2 а.с.79) зі строком повернення кредиту 11.07.2023р. з плаваючою процентною ставкою 5,49% +FIDR. FIDR це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В забезпечення виконання умов кредитного договору позичальником, між Банком та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки № ML-502/109/2008 та ML-502/109/2008 /1 відповідно (т.1 а.с.12-13). Оскільки позичальник не належним чином виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів,24.03.2016р. Банком на адресу відповідачів направлені досудові вимоги про погашення заборгованості (т.1 а.с.14-16), які відповідачами залишені без виконання. Заборгованість за кредитним договором станом на 6.09.2016р. складає 23236,59 доларів США, що еквівалентно станом на 6.09.2019р. - 622439,74 грн. і складається з заборгованості за тілом кредиту 19105,58 доларів США та відсотках за користування кредитом 4131,01 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості складеним стороною позивача (т.2 а.с.80-81). Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч.2ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.549 ЦК України та умов договору у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, позичальник зобов`язаний сплатити неустойку. Відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором. Таким чином з відповідачів слід солідарно стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором, а також, відповідно до ст.141 ЦПК України, сплачені при подачі позову та документально підтверджені судові витрати по 3112,20 грн. з кожного. Щодо відсутності доказів отримання кредиту, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Розрахунок заборгованості (т.2 а.с.80) так і надані позичальником на позасудове дослідження (т.2 а.с.42-44) копії квитанцій, свідчать, що позичальник сплачував на користь банку певні суми у доларах США в рахунок погашення кредиту. Зазначені обставини свідчать про укладення між Банком та [PERSON] Кредитного договору саме в іноземній валюті. Тобто, факт укладення між Банком та [PERSON] кредитного договору та отримання кредиту в іноземній валюті, є доведеним і підтвердженим матеріалами справи. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до положень ст. 81ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. В кредитному договорі, який підписав [PERSON] , зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, що вбачається із підписаного [PERSON] договору. При цьому, суд вважає, що при укладанні договору було волевиявлення позивача за зустрічним позовом на укладення кредитного договору, та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, періодичною сплатою платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору, [PERSON] фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Таким чином, доводи зустрічного позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики тобто введення в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами. Щодо ставки FIDR необхідно зазначити таке. На час укладання кредитного договору - 11 липня 2008 року, Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року). З часу укладання кредитного договору, з 11.07.2008 року [PERSON] та [PERSON] знали, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається із перемінної частини FIDR та фіксованого відсотка така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміни розміру ставки FIDR, що передбачено п.3 ч.1 кредитного договору, сплачував відсотки із вказаною процентною ставкою, проте з позовом до суду про визнання кредитного договору недійсними, [PERSON] звернувся лише після пред`явлення первісного позову. Отримавши кредит на умовах сплати плаваючої процентної ставки та підписавши кредитний договір позивач та поручителі висловлювали свою цілковиту згоду на корегування плаваючої процентної ставки в порядку, передбаченому сторонами кредитного договору. Отже, зміна відсоткової ставки у зв`язку зі зміною розміру ставки FIDR не може бути розцінена як зміна розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку, оскільки сторони висловила цілковиту згоду на корегування відсоткової ставки у зазначеному вище порядку, підписавши кредитний договір. Таким чином, доводи позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не підтверджені зібраними у справі доками, позовні вимоги за зустрічним позовом є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд також критично ставиться до «Економічного дослідження за Кредитним договором» (т.2 а.с.21-43) наданого представником позичальника оскільки із його вступної частини не вбачається які ж самі банківські виписки, за який час (період), окрім наданих у кількості 6 штук (т.2 а.с.42-44) використовувалися під час його складання. На підставі викладеного,

Outcome: approved