Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач 03 серпня 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилалася на те, що 21 листопада 2014 року вона у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №823. Від шлюбу мають одну малолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з березня 2016 року. Причиною цього стало те, що відповідач постійно вчиняв сварки, здійснював психологічний тиск на неї, принижував її честь та гідність. Спільне господарство не ведеться. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Просить шлюб розірвати, а дитину залишити проживати з нею. Після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище. Крім того, відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає. З огляду на те, що їй не відомо про місце роботи відповідача, просить стягнути з того аліменти у твердій грошовій сумі розміром прожиткового мінімуму на одну особу 1399 грн.. Відповідач в судове засідання не з»явився, надавши заяву про визнання позову частково. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу він визнає в повному обсязі, а стосовно вимоги позивача про стягнення аліментів у твердій грошові сумі, то в цій частині просить позов задовольнити шляхом стягнення з нього аліментів в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідного віку. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №256982, виданого 15 липня 2016 року (повторно) Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №823, [PERSON] і [PERSON], зареєстрували шлюб 21 листопада 2014 року в Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка «Молокан», дружини «Молокан». Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №425766, виданого 27 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №101, [PERSON], народився 20 травня 2015 року. Згідно довідки про доходи №18 від 26 вересня 2015 року Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, [PERSON] працює агрономом і його заробіток за період з квітня по вересень 2016 року становить 15902,74 грн.. Вислухавши вимоги та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову частково, з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 листопада 2014 року у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №256982). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №425766). Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Сторони живуть однією сім»єю з березня 2016 року. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач у своєму позові вимагала залишити проживати дитину з нею. Відповідач проти цього не заперечує. Суд погоджується з такою позицією позивача, з огляду на таке. На думку суду дитина не повинна розлучатися з матір»ю і обставини, які б змушували це зробити відсутні. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини - з матір»ю. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини то, задовольняючи ці вимоги частково, суд виходив з такого. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Як убачається з дослідженої в судовому засіданні довідки про доходи №18 від 26 вересня 2015 року Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, [PERSON] працює агрономом і його заробіток за період з квітня по вересень 2016 року становить 15902,74 грн.. Беручи до уваги зазначену обставину, суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини саме в частині від його доходу, а не в твердій грошовій сумі. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2,113, 181 СК України,

Outcome: partial