Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Позивач 08.11.2017 року звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить суд визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу № 4065 від 16.10.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна»; стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь кошти загальною сумою 25 000,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору фінансового лізингу № 4065 від 16.10.2017 року та судовий збір на користь держави у повному обсязі. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 16 жовтня 2017 року, між ним та ТОВ «Єврокар Україна» (далі - Відповідач) було укладено Договір фінансового лізингу № 4065, предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн. З метою отримання автомобіля марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн., позивач сплатив 25 000,00 грн. Позивач зазначає, що оскільки він, як одна із сторін договору фінансового лізингу, є фізичною особою, цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте, Договір фінансового лізингу № 4065 від 16.10.2017 року нотаріально не посвідчувався, тому, на думку позивача, у відповідності до правил статей 220 та 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення, а саме з 16.10. 2017 року. Також, позивач зазначає, що НАЦІОНАЛЬНА КОМІСІЯ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРІ РИНКІВ ФІНАНСОВИХ ПОСЛУГ на своєму сайті розмістила Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги і в даному реєстрі відсутня ТОВ «Єврокар Україна», отже надання фінансових послуг ТОВ «Єврокар Україна» не передбачений статутом даного підприємства вид діяльності, таким чином на момент укладання Договору № 4065 від 16.10.2017 року ТОВ «Єврокар Україна» надавало відповідні фінансові послуги не будучі фінансовою установою і не маючи на це відповідної ліцензії. Позивач вважає, що укладений 16.10.2017 року Договір № 4065 з Відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії Відповідача є забороненими. Він зазначає, що при умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, він не погодився б на його укладення. Крім того, позивач вважає укладений Договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права Позивача, як громадянина України. Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі Позивача на момент укладення Договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсними з наступних підстав. Як вказує позивач, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману; відповідно до частини 6 статті 19 цього Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними; відповідно до п. 2 ч.1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Також, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Як вбачається із Договору автомобіль марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Згідно з частиною 1 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання позивач не з'явився, надав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та слухати справу у його відсутність (а.с.55). Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення йому судової повістки (а.с.49,50,54), проте до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав. Крім того, від відповідача відзив на позов до суду не надходив, у той час як копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 13.11.2017 року, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за юридичною адресою ТОВ «Єврокар Україна та згідно поштового повідомлення було вручено 20.11.2017 року (а.с.49). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 16 жовтня 2017 року, між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 4065, предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн. (а.с.10-27). З метою отримання автомобіля марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн., позивач сплатив 25 000,00 грн. (а.с. 28). Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий Лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет договору, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, враховуючи те, що позивач, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте, як встановлено судом, оспорюваний Договір фінансового лізингу № 4065 від 16.10.2017 року нотаріально не посвідчувався. Згідно правової позиції ВСУ, яка викладена в Постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15: «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом». Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення 16.10. 2017 року. Крім того, статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач, який отримав позовну заяву і мав достатній час для зазначення/надання доказів щодо спростування обставин, які викладені в позові таких дій не зробив і не спростував ті обставини, зазначені позивачем, згідно яких на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг розмістила Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги і в даному реєстрі ТОВ «Єврокар Україна» відсутнє. Крім того, Міністерство юстиції на відповідному сайті розмістило Державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців і з аналізу інформації про юридичну особу ТОВ «Єврокар Україна» такий вид діяльності, як надання фінансових послуг не передбачений статутом даного підприємства. Таким чином, на момент укладання Договору № 4065 від 16.10.2017 року ТОВ «Єврокар Україна» надавало відповідні фінансові послуги не будучі фінансовою установою і не маючи на це відповідної ліцензії. Крім того, позивач вважає, що укладений 16.10.2017 року Договір № 4065 з Відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору і дії Відповідача є забороненими чинним законодавством. Як вказує позивач, при умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, Позивач не погодився б на його укладення. Крім того, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Як вбачається із Договору автомобіль марки/моделі Lada Vesta на суму 120 000,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України. Так, згідно із ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч.1 ст.184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Не визначена річ індивідуальними ознаками не може бути предметом лізингу, отже між Сторонами під час підписання договору та специфікації не було досягнуто угоди відносно предмету лізингу, що є істотною умовою для даного виду правочинів. Згідно Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначені зобов'язання відповідає Продавець. Проте, як встановлено судом у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Як вбачається зі змісту ч.1 ст.808 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи Продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати Відповідач, що суперечить ст.808 Цивільного кодексу України, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим. Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обґрунтованість твердження про незаконність даного правочину викладена в Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15: «Договір встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктом 9.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2; 9.3 сплатити Авансовий платіж; пункт 12.2. даного договору про не повернення комісії у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачу, ВИХОДЯТЬ ЗА МЕЖІ ПЕРЕДБАЧЕНИХ ЗАКОНОМ ПЛАТЕЖІВ, а тому вказані пункти договору є недійсними». Відповідно до частин 5, 6, 8 статті 18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Все вищевикладене дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, внутрішній волі Позивача та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, вчинений з введенням в оману Позивача щодо істотних умов, та дає законні підстави для визнання Договору недійсним. Положення п.6 ст.3, п.1 ст. 6, 509, 627 ЦК України декларують розумність, добросовісність, справедливість, єдність волі і волевиявлення - як основні засади законодавства України, а договір положення якого не відповідають ЦК України та Законам України - нікчемний. У рішенні Конституційного суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 зазначено: «У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996р. № 5 з наступними змінами, при вирішенні справ про захист прав споживачів, суди мають виходити насамперед із вимог Закону «Про захист прав споживачів», а також надано роз'яснення щодо відносин, які ним регулюються. Отже, суд знаходить, що вимоги позивача ґрунтуються на чинному законодавстві та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved