Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

ПАТ «Універсал Банк» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.05.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № BL4067, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 10000 доларів США. Зазначає, що у звязку з тривалим невиконанням позичальником умов кредитного договору банк звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до позичальника про стягнення заборгованості та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.06.2010 року позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 05.05.2008 року в розмірі 119375,09 грн., судовий збір у розмірі 1194,00 грн. та 120,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Таким чином, за твердженням позивача сума заборгованості станом на 22.06.2010 року вже встановлена судом. З посиланням на ст. 625 ЦК України, постанову Пленуми Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-113цс14 від 01.10.2014 року, позивач вважає, що за необхідне стягнути з відповідача втрати від інфляційних процесів та три відсотки річних, розмір і порядок яких викладені в розрахунку заборгованості, який є додатком до позовної заяви. Вказує, що загальна сума втрат від інфляційних процесів та три проценти річних становить 85625,71 грн., з яких: інфляційні втрати 75060,67 грн.; три проценти річних 10565,05 грн. На підставі наведеного просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» суму інфляційних втрат у розмірі 75060,67 грн. та суму трьох процентів річних у розмірі 10565,05 грн. Позивач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, при цьому згідно з наявною у матеріалах справи заявою про розгляд справи за відсутності сторони, представник позивача просить розглянути справу за відсутності представника ПАТ «Універсал Банк», позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча про час і місце слухання справи була повідомленою належним чином шляхом надіслання рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ст. 224 ЦПК України заочно, з огляду на те, що заперечень проти цього від представника позивача немає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір (кредитна лінія) № BL4067, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 10000 доларів США, строком до 31.04.2009 року, зі сплатою 22,5 % річних (а.с. 5-13). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.06.2010 року у справі № 2п-3453/10 за позовною заявою ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення суми боргу, що набрало законної сили, позовні вимоги банку задоволено повністю. Даним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № BL4067 від 05.05.2008 року в розмірі 119375,09 грн., судовий збір у розмірі 1194,00 грн. та 120,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 14-16). Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі\~\~№ 6-113цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобовязання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов'язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обовязкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Судом перевірено розрахунок до позовної заяви про стягнення заборгованості, втрат від інфляційних процесів та трьох процентів річних на загальну суму 85625,71 грн. (а.с. 17, 18), що наданий позивачем та встановлено його правильність, а тому з відповідача слід стягнути за період з 22.06.2010 року по 18.10.2016 року суму інфляційних втрат у розмірі 75060,67 грн. та суму трьох процентів річних у розмірі 10565,05 грн. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Водночас на підставі ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати у виді судового збору в сумі 1378,00 грн. належить покласти на відповідача та стягнути на користь позивача (а.с. 1). На підставі викладеного, ст. ст. 4, 5, 10, 60, 88, 209, 212-215, 223, 224-226, 233, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 625 ЦК України, суд,

Outcome: approved