Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 27.07.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № CSR0GA01160103. Згідно договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 7524,00 доларів США на термін до 27.07.2017 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач умови договору виконав повністю, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач своєчасно не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, тобто зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з викладеним, відповідач, станом на 17.02.2015 року має заборгованість 6142,96 доларів США, яка складається з наступного: 4708,51 доларів США заборгованість за кредитом; 630,43 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 150,50 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 351,96 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору 9,49 доларів США штраф (фіксована частина); 292,07 долара США штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором кредиту у сумі 6142,96 долара США, що еквівалентно 161866,93 гривень, та судові витрати. В судовому засіданні, представник позивача уточнив позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] заборгованість на загальну суму 6142,96 доларів США, що за офіційним курсом валют НБУ, на день ухвалення рішення, становить 131397,00 гривень. В свою чергу, [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави (іпотеки) недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 27.07.2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSR0GA01160103, згідно якого їй було надано кредитні кошти в сумі 7524,00 доларів США. Умови, форма та зміст кредитного договору були встановлені виключно відповідачем. Вважає, що даний договір є таким, що був укладений з порушенням відповідачем законодавства України, а саме: - порушення прав споживачів фінансових послуг. Зокрема, відповідач не надав їй повну інформацію стосовно кредиту, який надається, чим порушив діючу, на момент укладення кредитного договору, редакцію ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідач не попередив її про можливі валютні ризики, у разі зміни курсу долара США відносно національної грошової одиниці України (гривні). Її ввели в оману щодо того, що даний валютний кредит є вигіднішим для неї, оскільки, на той час, різкого коливання курсу долара США не передбачалося, а при кредитуванні в доларах США, вона буде сплачувати менші платежі в порівнянні з гривнею; - відповідачем були недотримані вимоги щодо змісту правочину. Враховуючи, що відповідно до її обовязків за кредитним договором, вона повинна сплачувати платежі в іноземній валюті доларах США, курс якої до гривні значно зріс, її платежі за кредитом зросли на 451%, її фінансовий стан різко погіршився. Всі ризики щодо зростання курсу валюти до гривні відповідачем були покладені на неї; - включення до кредитного договору пунктів, що обмежують можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки. Згідно кредитного договору, банк зобовязує укладати договори страхування, маскуючи це під доручення банку здійснювати страхові платежі, відповідно до договорів страхування; - вчинення правочину без відповідного дозволу (ліцензії). Єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання відповідачем кредитних коштів, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязаннями по кредитному договору в іноземній валюті та здійснення нею виконання своїх обовязків, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязаннями по кредитному договору в іноземній валюті, за своєю правовою природою є валютною операцією. Проведення розрахунків за кредитним договором, в тому числі, оплата процентів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Вона завжди мала можливість сплачувати в національній валюті гривні, але, за вимогою банку, була змушена здійснювати декілька операцій: спочатку обмін в цьому ж банку існуючої у неї гривні за несприятливим курсом на долари США, а потім оплату в доларах США по своїх зобовязаннях. Про необхідність отримання нею вказаної індивідуальної ліцензії та про наявність її у відповідача, останній її не повідомляв, також вказаної ліцензії не мала вона і не має по даний час, будучи впевнена, що у відповідача були всі необхідні дозвільні документи. Наявність у кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобовязаннями в доларах США за відсутності індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання долара США, як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст. 35 ЗУ «Про Національний банк України». Враховуючи викладене, вважає, що умови вище зазначеного кредитного договору є незаконними, не відповідають вимогам чинного законодавства, що тягне за собою його недійсність. На підставі викладеного просила: визнати кредитний договір № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним; у звязку з недійсністю вказаного кредитного договору, визнати недійсним «Договір застави майнових прав» (іпотеки) від 27.07.2007 року до «Кредитного договору № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року», скасувати заходи забезпечення за цим договором. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом вимоги підтримав та просив стягнути з [PERSON] заборгованість на загальну суму 6142,96 доларів США, що за офіційним курсом валют НБУ, на день ухвалення рішення, становить 131397,00 гривень. Вимоги зустрічного позову не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та на пропуск [PERSON] строків позовної давності. Відповідач за первісним позовом вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в ній підстави. Суд, вислухавши представника позивача по первісному позову ПАТ КБ «ПриватБанк», який є відповідачем по зустрічному позову, відповідача по первісному позову [PERSON], яка є позивачем по зустрічному позову, повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, вважає наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 27.07.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № CSR0GA01160103. Згідно договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 7524,00 доларів США на термін до 27.07.2017 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої обовязки за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі, встановленій вказаним вище договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості та додатково наданої за вимогою суду випискою з 27.07.2007 року по 27.03.2015 року про історію погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору, згідно яких відповідач двічі порушувала встановлений договором графік внесення платежів та в подальшому, шляхом внесення більших сум чим передбачені договором входила в графік платежів. Втретє прострочка платежів у відповідача виникла 21.02.2014 року в звязку з внесенням останньою менших щомісячних платежів аніж передбачено умовами договору, а з 31.10.2014 року, вона взагалі ніяких платежів не здійснює чим порушує умови кредитного договору. У звязку з наведеним, станом на 17.02.2015 року [PERSON] має заборгованість 6142,96 доларів США, яка складається з наступного: 4708,51 доларів США заборгованість за кредитом; 630,43 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 150,50 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 351,96 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору 9,49 доларів США штраф (фіксована частина); 292,07 долара США штраф (процентна складова). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання обов'язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, визначений у зобовязанні. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно цієї ж статті та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення усієї суми кредиту. Враховуючи вище викладене, та те, що відповідач, в обґрунтування своєї позиції, ніяких причин, які б суд міг визнати поважними та такими що перешкоджали їй належно виконувати взяті на себе обовязки згідно кредитного договору, окрім збільшення курсу долара США до української гривні та в звязку з цим своєї фінансової неспроможності, суду не назвала, суд вважає, що позов слід задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 6142,96 доларів США. При цьому, враховуючи приписи статті 192 ЦК України про те, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, статті 533 ЦК України та розяснення Пленуму Верховного Суду України, наведені в п.14 Постанови від 18.12.2009 року, №14 «Про судове рішення в цивільній справі» про те, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду, слід навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, та курс 1 долара США до 1 гривні, станом на 13.08.2015 року, який, згідно даних, наведених на офіційному веб-порталі Національного банку України, становить 21,38, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути: 6142,96 х 21,38 = 131397 (сто тридцять одну тисячу триста девяносто сім) грн. 00 коп. Щодо зустрічної позовної заяви відповідача [PERSON] до позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави (іпотеки) недійсним, то вона до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно зустрічної позовної заяви, [PERSON] просить: визнати кредитний договір № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним; у звязку з недійсністю вказаного кредитного договору, визнати недійсним «Договір застави майнових прав» (іпотеки) від 27.07.2007 року до «Кредитного договору № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року», скасувати заходи забезпечення за цим договором, посилаючись на: порушення позивачем прав споживачів фінансових послуг; недотримання вимог щодо змісту правочину; включення відповідачем до кредитного договору пунктів, що обмежують можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки та вчинення правочину без відповідного дозволу (ліцензії). Щодо порушення позивачем прав споживачів фінансових послуг та недотримання вимог щодо змісту правочину, які, на думку [PERSON] полягають в тому, що відповідач не надав їй повну інформацію стосовно кредиту, який надається, чим порушив діючу, на момент укладення кредитного договору, редакцію ЗУ «Про захист прав споживачів», не попередив її про можливі валютні ризики, у разі зміни курсу долара США відносно національної грошової одиниці України (гривні) та ввів її в оману щодо того, що даний валютний кредит є вигіднішим для неї, оскільки, на той час, різкого коливання курсу долара США не передбачалося, а при кредитуванні в доларах США, вона буде сплачувати менші платежі в порівнянні з гривнею. Відповідно до її обовязків за кредитним договором, вона повинна сплачувати платежі в іноземній валюті доларах США, курс якої до гривні значно зріс, її платежі за кредитом зросли на 451%, її фінансовий стан різко погіршився. Всі ризики щодо зростання курсу валюти до гривні відповідачем були покладені на неї, суд вважає наступне. Згідно статей 6, 627, ч.1 ст.638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено і Законом України «Про захист прав споживачів». Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець, з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин, визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. [PERSON], сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним, отже її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому не вважала умови договору, доведені до її відома кредитором, щодо розміру і виду валюти кредитних коштів, відсоткової ставки за кредитом несправедливими. Правочин було вчинено у письмовій формі, відповідно до вимог закону, а сама позивач не заявляла, що на момент укладення договору не мала чи в даний час не має необхідного обсягу цивільної дієздатності, зазначивши, також в судовому засіданні, що умови даного договору її повністю влаштовували. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору кредиту, [PERSON] була повністю ознайомлена у письмовій формі з усіма істотними умовами його укладення, що підтверджується копією Анкети-заяви від 27.07.2007 року. Зокрема, [PERSON] засвідчила своїм підписом те, що: вона ознайомлена і згодна з умовами кредитування, які були їй надані у письмовій формі; підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форма його забезпечення; надані форми кредитування з коротким списком відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна. якщо така оцінка є необхідною; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що узгоджується з вимогами ч.1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначене свідчить про виконання банком перед укладенням кредитного договору і вимог вказаної норми також. Крім того ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону згідно з якими ненадання в повному обсязі вказаної інформації не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору Тому, посилання позивача [PERSON] на те, що їй відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк, при укладенні кредитного договору, не було надано інформації про всі обставини, що мають істотне значення щодо її кредитування, є необґрунтованими. Необґрунтованим є і посилання позивача [PERSON] на те, що умови договору кредиту, укладеного в іноземній валюті, є несправедливими, оскільки всі ризики щодо зростання курсу валюти до гривні були покладені на неї, а так як курс долара відносно гривні значно зріс, її фінансовий стан погіршився. Суд вважає, що оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи оспорюваний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. За таких обставин, посилання позивача [PERSON], як на підстави недійсності правочину, недотримання вимог щодо змісту правочину та надання кредиту в іноземній валюті, є необґрунтованими та не дають підстав для визнання кредитного договору недійсним. Щодо посилань позивача на включення до кредитного договору пунктів, що обмежують можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права та обовязки, що, на її думку, полягає у зобовязанні банком укладати договори страхування, то крім посилань на певні пункти договору, [PERSON] не додала жодного доказу, що такі договори взагалі були нею укладені та всупереч її волі. Крім того, в обґрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору [PERSON] посилалася на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, в звязку з чим, за її доводами, банк не мав права надавати таку фінансову послугу як надання коштів їй у позику в іноземній валюті. Так, статтею 227 ЦК України передбачено підставою для визнання правочину недійсним в цілому укладення такого правочину юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Згідно правової позиції, зазначеної Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. В матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 22 від 01.12.2001 року на право здійснення банківських операцій та дозвіл № 22-2 з додатком до дозволу від 29 липня 2003 року, згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями. За таких обставин, вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним, як такого що укладено всупереч положенням ст. 227 ЦК України в звязку з відсутністю в кредитора ліцензії на здійснення валютних операцій, є безпідставними. Виходячи з вище наведеного, вимоги позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] в частині визнання недійсним кредитного договору № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», до задоволення не підлягають. Прийшовши до висновку, що вимоги [PERSON] в частині визнання договору кредиту недійсним до задоволення не підлягають, суд вважає, що в задоволенні вимог останньої в частині визнання недійсним «Договору застави майнових прав» (іпотеки) від 27.07.2007 року до «Кредитного договору № CSR0GA01160103 від 27.07.2007 року» та скасування заходів забезпечення за цим договором, слід відмовити, оскільки зазначена вимога є похідною від вимоги про визнання договору кредиту недійсним та, на думку суду, заявлена позивачем, за відсутності її обґрунтування в порядку ст. 548 ЦК України. Таким чином, вимоги позивач за зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави (іпотеки) недійсним, до задоволення не підлягають у звязку з їх необґрунтованістю. Щодо заяви представника позивача за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», підтриманої останнім в судовому засіданні, про застосування строків позовної давності при розгляді зустрічної позовної заяви, то суд вважає її обґрунтованою, оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надала жодних доказів про поважність причин його пропуску. Проте, виходячи з розяснень, наведених в абз.3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», про те, що суд може відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності без поважних причин, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, але суд не має права відмовляти в задоволенні позовних вимог за пропуском строку за наявності підстав для відмови в позові за його недоведеності, суд при вирішенні зустрічного позову не може застосувати положення ч.4 ст.267 ЦК України. Таким чином, оскільки в судовому засіданні позивач по зустрічному позову [PERSON] належним чином не обґрунтувала свої вимоги, тому суд вважає, що [PERSON] слід відмовити у її вимогах саме у звязку з недоведеністю позову, а не в звязку з пропуском нею позовної давності звернення до суду з зустрічною позовною заявою. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 1618 гривень. 67 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: approved