Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач 01.08.2017 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та Відповідачем [PERSON] 13.02.2007 було укладено кредитний договір без номеру, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та Банком Договір. Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає Банку право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Позивач зазначає, що пунктом п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах Договору. Відповідно до п.6.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку позичальник має виконати всі зобов`язання та з повернення кредиту (в тому числі - простроченого), та оплатити винагороду Банку. Відповідно до кредитного договору при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн. плюс 5 % від суми позову. Але, в порушення умов договору, Відповідач не надавав своєчасно Позивачу кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами згідно договору, тобто свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30.06.2017 має заборгованість у розмірі 68645,09 грн., яка складається з наступного: 7903,13 грн. - заборгованість за кредитом; 53846,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3150,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи - 500,00 грн. - фіксована частина, 3245,00 грн. - процентна складова. Цю суму, а також судовий збір у розмірі 1600,00 грн. позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь. Рішенням суду від 01.11.2017 позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 20.08.2020 вищевказане заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалами суду від 21.10.2019, 19.12.2019, 09.12.2020 за клопотанням представника відповідача витребувано у позивача необхідні для об`єктивного розгляду справи докази. Після скасування заочного рішення позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, на які представник відповідача надавала пояснення, додаткові пояснення, в яких проти задоволення позову категорично заперечувала, посилаючись на відсутність правових підстав для стягнення відсотків, пені та штрафних санкцій, а потім - через порушення позивачем строків позовної давності при зверненні з позовом до суду. 01 грудня 2020 року від позивача надійшло клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому позивача просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.02.2007 в розмірі 24 194,43 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту - 7 903,13 грн., та заборгованості за простроченими відсотками - 16 291,30 грн. Представник відповідача, заперечуючи проти уточнених позовних вимог, надала письмові пояснення. В обґрунтування заперечень посилається на те, що Відповідач [PERSON] не заперечує ту обставину, що отримував кредитну карту № [NUMBER] у 2007 році та користувався нею, але в його заяві від 13.02.2007 про отримання кредиту не зазначена процентна ставка і комісія, а також не визначена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Крім того в заяві було визначений розмір кредитного ліміту - 6100 грн., а на збільшення ліміту до 10000 грн. відповідач згоди не надавав. Базова процентна ставка за кредитом була встановлена 3,0 %, вид картки - «універсальна», строк дії якої до 02.2009 року. В Анкеті-заяві відсутня інформація про домовленість сторін про збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 3,60 %, починаючи з 01.04.2015 року. Крім того просила врахувати, що заяву [PERSON] підписував 09 лютого 2007 року, а не 13 лютого 2007 року, як зазначає позивач. Зазначила, що звертаючись з позовом про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентам за користування кредитними коштами, позивач посилається на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Але матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами та Умовами було ознайомлено відповідача, оскільки підпис відповідача в них відсутній. Крім того, просила суд врахувати, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, а тому вважає, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть бути складовою кредитного договору. За таких обставин, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованих процентів за користування кредитом. Крім того зазначила, що позивач під час уточнення позовних вимог не врахував, що на підставі заочного рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 01.11.2017 було видано виконавчий лист, за яким Інгулецьким відділом ДВС з відповідача [PERSON] була стягнута заборгованість на користь АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 14327,45 грн., тому на сьогоднішній день відсутні підстави вважати, що існує будь яка заборгованість за відповідачем. Також представник відповідача просила врахувати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималося вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. Саме тому вважає невірними твердження позивача, що між ним та відповідачем було узгоджено шляхом укладання договору суму кредиту 10 000 гривен, порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, термін дії кредиту та порядок подовження кредитних зобов`язань розмір штрафних санкцій, пені. Представник відповідача зазначила також, що на ухвалу суду АТ КБ «ПриватБанк» надав довідку, згідно якої [PERSON] було надані наступні картки: [NUMBER] від 13 лютого 2007 року (термін дії 02/09), [NUMBER] від 05 березня 2013 року (термін дії 06/16) та 4149605910773894 від 05 березня 2013 року (термін дії 03/17), однак Банком не було зазначено, згідно якої заяви було видано вказані кредитні картки. Дія платіжної картки за № 414905352187223 від 13.02.2007, яка зазначена в заяві і на яку посилається Банк, як на підставу укладання кредитного договору, закінчилася в лютому 2013 року. Інші отримані відповідачем картки зі строком дії - до березня 2016 року та до березня 2017 року відповідно, тому вважає, що довідка про надання наступних кредитних карток, не є належним та допустимим доказом перевипуску попередньої картки за договором, що закінчився, у зв`язку з чим ці картки не повинні бути узяті до уваги судом. Зазначила, що у відповідача викликає сумнів, що ця заборгованість по процентам та штрафам виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 13 лютого 2007 року, у зв`язку з чим просить суд до зобов`язань за договором б/н від 13.02.2007, який було фактично укладено 09.02.2007 із ЗАТ КБ «Приватбанк» на строк дії платіжної картки 414905352187223 від 13.02.2007, який закінчився у лютому 2013 року, застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивач звернувся з позовом 01.08.2017, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 09 грудня 2020 року позивач додатково надав суду виписку по рахунку по основній карті № [NUMBER] та двох інших картках (№ [NUMBER] , № [NUMBER] ) за період з 20.02.2007 по 06.10.2020, в якому зазначив їх номери, та пояснив, що банківська виписка має статус первинного документу, входить до Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Також Позивач зазначив, що ним надана до суду копія анкети-заяви від 13.02.2007 року в додав її додатково. Зазначив, що в цій заяві чітко вбачається, що Відповідач висловив згоду про укладення договору та виявив бажання оформити на своє ім`я Кредитку «Універсальна», і особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, проте, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, зобов`язався їх виконувати, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку». Щодо зміни кредитного ліміту Позивач надав додатково довідку про зміну кредитного ліміту і зазначив, що Банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Позивач вважає, що із виписки вбачається, що Відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, отже, з огляду на те, що відповідач користувався кредитними коштами, йому були добре відомі і зрозумілі умови договору. Оскільки на даний час відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог. Належним чином повідомлений представник позивача в судове засідання, призначене на 23.03.2021, не з`явився, причини неявки не повідомив, клопотань від нього не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явився, доручивши представництво своїх інтересів в суді адвокату Мірошниченко М.В. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та додаткові пояснення, в яких проти уточнених позовних вимог категорично заперечує з підстав, викладених раніше. Крім того, просила суд врахувати, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг Відповідач не підписував, то відповідно до ст.ст.207, 1055 ЦК України та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вони не вважаються складовою частиною кредитного договору, а відтак, вимоги банку про стягнення за договором, що є неукладеним, задоволенню не підлягають. Зазначила, що вимоги про повернення майна у зв`язку з його набуттям, збереженням без достатньої правової підстави, визначені ст.ст.1212, 1213 ЦК України, Банком не заявлені. Щодо коштів, які були примусово стягнуті з відповідача ДВС при виконанні рішення, повинні бути враховані судом як повернення [PERSON] банку коштів, якими він користувався, оскільки Банком вони були незаконно віднесені на зарахування штрафних санкцій та прострочених відсотків. В задоволенні зменшених позовних вимог просила відмовити повністю. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Розглянувши надані учасниками справи матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору. Встановлені в судовому засіданні обставини витікають з правовідносин по належному виконанню зобов`язань та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язання і наслідків, які виникають при неналежній відмові. Разом з тим, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з положеннями частини 7 цієї статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Нормами статей 638, 639, 640 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо порядку укладення, зміни та розірвання договорів, відповідно до яких договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з копією наданої позивачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, [PERSON] 13.02.2007 звертався до ПриватБанку з заявою, в якій зазначив, що бажає оформити на своє ім`я універсальну картку, про що в заяві зроблено відповідну позначку, з кредитним лімітом 6100,00 грн., з базовою процентною ставкою на момент договору 3 % в місяць /зворот а.с.166, т.1/. При цьому умови та Правила надання банківських послуг жодного підпису відповідача не містять /а.с.10-14, т.1/. На ухвалу суду про витребування доказів відповідач надав виписку по рахунку, з якого видно, що позивач, починаючи з 20.02.2007 по 27.02.2013 користувався карткою № [NUMBER] , а саме знімав готівку, здійснював покупу товарів, поповнював картковий рахунок, як зарахуванням коштів з іншої картки так і готівкою. У подальшому Відповідач користувався картками № [NUMBER] , № [NUMBER] - і останній раз поповнення цієї картки відбулося 22.10.2014 /а.с.54, т.1/, що свідчить про наявність кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Суд критично ставиться до тверджень представника позивача про те, що строк дії картки № [NUMBER] , отриманої відповідачем у 2007 році, закінчився у 2009 році, оскільки з наданої позивачем довідки видно, що строк дії цієї картки закінчується у лютому 2013 року /а.с.164, т.1/. Також суд враховує, що позивачем не надано доказів того, відповідач особисто підписав договір, тобто з його умовами погодився та зобов`язався належним чином їх виконувати, оскільки Анкета-заява крім погодженого розміру відсотків за користування кредитом (3 % щомісяця), іншої інформації стосовно умов кредитування не містить. Зокрема, в ній не вказано розмір збільшеного кредитного ліміту, розмір пені та штрафних санкцій за порушення договору тощо, а Витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в яких, як зазначає позивач, викладені умови кредитування, зокрема базова ставка по відсоткам за користування кредитом, розмір пені, штрафів тощо, не містить підпису Відповідача. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Розрахунки щодо нарахування процентів за користування кредитом та штрафів, позивач обгрунтовує умовами, викладеними в Умовах та правилах надання банківських послуг, а також Тарифах обслуговування кредитних карт. Проте зазначені Умови та Тарифи всупереч вимогам ст.ст.207, 1055 ЦК України та ч.2, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладання договору, позичальником не підписані, й кредитором оригінали цих документів відповідачеві передані не були, у звязку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. При цьому суд вважає, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (13.02.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.08.2017), а тому кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, на думку суду, роздруківка із сайту позивача належним доказом також бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, яка в силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. При цьому суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що в Анкеті-заяві на момент оформлення кредиту вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо, оскільки в неодноразово наданій суду копії анкети-заяви крім персональних даних позивальника наявна інформація про розмір відсоткової ставки по кредиту, розміру комісій, штрафів, розмір щомісячного платежу Анкета-заява [PERSON] не містить. Розглядаючи клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного. Згідно з наданою Позивачем випискою з особового рахунку, Відповідачем здійснювалось поповнення карткового рахунку, як зарахуванням коштів з іншої картки так і готівкою. При цьому Відповідач користувався картками № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] - і останній раз поповнення цієї картки відбулося 22.10.2014. Тому суд не погоджується з запереченнями представника відповідача в тій частині, що строк дії картки, отриманої Відповідачем за кредитним договором, закінчився у лютому 2013 року, що є на її думку підставою для застосування судом позовної давності, оскільки Позивачем доведено, що Банком [PERSON] було в подальшому надані нові картки: № [NUMBER] від 05.03.2013 (зі строком дії - червень 2016 року) та № 4149605910773894 від 05.03.2013 (зі строком дії - березень 2017 року), і Відповідачем не доказано те, що йому не було відомо про випуск цих карток або що він ними не користувався, оскільки, як вже зазначалось вище - він поповнював рахунок, і останній платіж на картку № [NUMBER] вніс 22 жовтня 2014 року. Тобто з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з позовною заявою. Загальний трирічний строк позовної давності при цьому закінчується 22.11.2017. З позовною заявою позивач звернувся до суду 01.08.2017, тобто в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим суд вважає, що у клопотанні представника відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити. Тому судом розглядаються позовні вимоги, викладені в заяві про зменшення розміру позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Водночас, суд враховує, що позивач не надав доказів того, що відповідач надавав згоду на збільшення відсотків за користування кредитом, і вважає, що нарахування банком заборгованості по відсоткам у період з 01.04.2015 по 30.09.2019 у розмірі 43,2 % та 42,0 % суперечить укладеному між сторонами договору, тому задоволенню підлягає вимога в частині стягнення відсотків за період з моменту укладення договору - 12.02.2007 по останній день строку дії картки - 31.03.2017 року у розмірі, визначеному договором - 3,0 % на місяць, або 0,1 % на день. При цьому суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постановах від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18, від 04.07.2018 у справі № 14-154цс18, від 31.10.2018 у справі № 14-318цс18. Отже, заборгованість відповідача по процентам за користування кредитом має бути розрахована з дня укладення кредитного договору по останній день строку дії кредитної картки, із застосуванням процентної ставки у розмірі 3,0 % на місяць (0,1 % на день), оскільки суд вважає, що розрахунок позивача заборгованості за відсотками з 01.04.2015 проведений позивачем з порушенням умов кредитування за підвищеною процентною ставкою. Оскільки у період до підвищення відсоткової ставки (13.02.2007 по 31.03.2015) загальний розмір заборгованості за відсотками складав 17,27 грн. (13,43 + 3,84), то у період з 01.04.2015 по 31.03.2017 - 5786,55 грн. (7903,13 грн. - тіло кредиту * 730 днів * 0,1 % + 17,27 грн.), суд вважає необхідним стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за відсотками у розмірі 5786,55 грн. При цьому суд враховує, що згідно інформації Інгулецького відділу ДВС на підставі виконавчого документа № 213/2026/17 з Деєва Ю.О. на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» утримана сума 14 327,45 грн. /а.с.182, т.1/. З розрахунку заборгованості, наданого суду станом на 30.09.2020, протягом травня - серпня 2019 року на рахунок, відкритий ПриватБанком на ім`я [PERSON] , зараховано 14 327,45 грн., з яких 5650,00 грн. звернено на погашення пені та 8677,45 грн. - на погашення відсотків. Однак, оскільки суд з вищенаведених підстав вважає, що стягненню підлягають відсотки у погодженому відповідачем розмірі та в межах строку дії картки, тобто у розмірі 5786,55 грн., то залишок у розмірі 2890,90 грн. (8677,45 грн. - 5786,55 грн.) підлягає зарахуванню на погашення заборгованості за тілом кредиту. А відтак, до стягнення залишилася сума за тілом кредиту у розмірі 5012,23 грн. (7903,13 грн. - 2890,90 грн.). За таких обставин уточнені (зменшені) позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, оскільки зустрічних вимог відповідачем не заявлено, суд не вирішує питання щодо повернення йому коштів, стягнутих державним виконавцем в ході виконання рішення суду в рахунок штрафу та пені. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому оскільки позовні вимоги задовольняються частково, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 331,50 грн.

Outcome: partial