Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач 01.02.2016 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 27.09.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №700000052, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 521855,29 грн.. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити неустойку та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі 521855,29 грн. У порушення умов кредитного договору [PERSON] зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 17.12.2015 р. має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 403396,60 грн., за відсотками - 2,24 грн.., по комісії - 69139,26 грн.. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №700000052 від 27.09.2012 року в сумі 472538 грн. 11 коп.. та судові витрати у розмірі 7088,07 грн. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій підтримав позов, просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає, оскільки за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року заборгованість за кредитним договором погашена повністю. Крім того, посилався на те, що умови договору з приводу нарахування комісії є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому це є підставою для визнання таких положень недійсними. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав раніше надані заперечення відповідача, підтримав надані заперечення проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволенню не підлягає. Даний висновок суду ґрунтується на наступному. Судом встановлено, що 27.09.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №700000052, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 521855,29 грн. Згідно п. 2.2, 2.3 умов кредитного договору номінальною процентною ставкою визначено 0,01 %, датою остаточного повернення кредиту визначено 27.09.2019 року. Пунктом 2.9 умов кредитного договору передбачено сплату комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за період з 1-го місяця користування кредитом по 3-й місяць користування кредитом складає 0% від суми кредиту, за період з 4-го місяця користування кредитом по 84-й місяць користування кредитом складає 1,50 % від суми кредиту. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі 521855,29 грн., що підтверджується меморіальним ордером №DL15555884 від 27.09.2012 року. Згідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалася. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що у відповідача [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором станом на 17.12.2015 року у розмірі 403396,60 грн., за відсотками - 2,24 грн.., по комісії - 69139,26 грн.. З розрахунку заборгованості наданого представником позивача вбачається, що у період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року сума до сплати по тілу кредиту становить 248897,02 грн., погашено - 118458,68 грн., заборгованість складає 130438,94 грн.; сума відсотків за користування кредитом становить 138,24 грн., погашено - 136,00 грн., заборгованість складає 2,24 грн.; сума комісії за обслуговування кредиту становить 274984,09 грн., погашено - 205844,83 грн., заборгованість складає 69139,26 грн.; сума штрафу (за прострочення платежів) становить 3100,00 грн. Разом з тим, представник позивача посилався, що у відповідача станом на 17.12.2015 року виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 403396,61 грн., представник позивача виходив з того, що загальна сума кредиту за договором складає 521855,29 грн., за урахуванням погашеної суми кредиту - 118458,68 грн. (521855,29 - 118458,68 = 403396,61). Статтею 530 ЦК України визначено строки (термін) виконання зобов'язання, зокрема якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Суд звертає увагу, що за даним кредитним договором №700000052 від 27.09.2012 року (п.2.7 умов договору) платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами не пізніше 27 числа кожного місяця в сумі, що відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком №1 до договору та його невід,ємною частиною. Таким чином, сторони узгодили виконання зобов'язань періодичними платежами, що визначені графіком. Виходячи з аналізу ст.. 530 ЦК України суд дійшов висновку, що позивач звертаючись до суду із відповідним позовом фактично просить стягнути з відповідача заборгованість за весь період користуванням кредитом, тобто за період з 27.09.2012 року по 27.09.2019 року. Оскільки у даній справі сплата кредиту визначена графіком платежів, враховуючи вимоги ст.530 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту за період з 17.12.2015 року по 27.09.2019 року, виконання зобов,язань який ще не настав, не ґрунтується на законі. Суд звертає увагу, що представник позивача не скористався можливістю уточнити свої позовні вимоги в частині періоду стягнення на час розгляду справи, а тому, в даному випадку вирішенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року. Так, судом встановлено, що за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року заборгованість за тілом кредиту складає 130438,94 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 2,24 грн.; заборгованість по комісії за обслуговування кредиту становить 69139,26 грн.; сума штрафу (за прострочення платежів) становить 3100,00 грн. При вирішенні позовних вимог про стягнення штрафу, суд враховує положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., якою введено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Згідно вказаної статті на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON]. зареєстрований у м. Донецька, тобто населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 05.12.2015 року № 1275-р, відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до позовної заяви вбачається, що банком було нараховано штраф за прострочення платежів у розмірі 3100 грн. за період з 27.09.2012 року по 27.05.2014 року. При вирішенні питання щодо позовних вимог про стягнення штрафу, суд враховує положення ст. 2 Закону України ««Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., тому суд вважає, що вимоги щодо стягнення штрафу за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.04.2014 року по 27.05.2014 року у розмірі 700 грн. задоволенню не підлягають. Що стосується позовної вимоги про стягнення комісії за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року у розмірі 69139,26 грн., суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 27 вересня 2012 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Суд не бере до уваги посилання позивача з приводу того, що кредитний договір №700000052 укладений 27.09.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] не є споживчим, оскільки сторонами даного кредиту є кредитор - юридична особа (банк) та боржник - фізична особа, які уклали кредитний договір, і фізична особа отримала споживчий кредит. Таким чином, враховуючи правову позицію викладену в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення комісії (як визначено у п. 2.9 розділу №1 кредитного договору) за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року у розмірі 69139,26 грн. задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що нарахування щомісячної комісії відбулося за управління кредитними грошовими коштами, без визначення - за які саме послуги сплачується комісія, є несправедливим. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року заборгованості за тілом кредиту у розмірі 130438,94 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 2,24 грн.; та стягнення суми штрафу (за прострочення платежів) за період з 27.09.2012 року по 28.04.2014 року у розмірі 2400,00 грн., суд враховує наданий представником позивача розрахунок заборгованості станом на 17.12.2015 року, згідно якого позивачем за цей період погашено суму комісії у розмірі 205844,83 грн., та оскільки судом нарахування комісії визнано несправедливим, та таким, що не підлягає задоволенню, суд вважає, що сплачена відповідачем сума у розмірі 205844,83 грн. підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості. Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №700000052 від 27.09.2012 року за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed