Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 29.10.2010 року станом на 24.03.2017 року у розмірі 89930,12 грн. з яких: 17588,14 грн. заборгованість за кредитом, 72341,98 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. В судове засідання відповідач не зявився, надав до суду письмову заяву, просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем зроблено розрахунок заборгованості який не відповідає умовах та правилам надання банківських послуг, оскілки неправомірно застосована підвищення процентної ставки та відповідно до ст. 1056-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, банк не погоджував з ним про збільшення процентів та про таку зміну не повідомляв. Кредитний договір було укладено шляхом відкриття карткового рахунку, строк дії картки сплив, він погашав кредит, останній платіж ним здійснено 03.02.2014 року, що свідчить про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та відсотки. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобовязані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Як встановлено в судовому засіданні, 29.10.2010 року [PERSON] на підставі анкети- заяви б/н отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказаний договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів. Банк свої зобовязання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Банк нараховує проценти за користуванні кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, що діють на дату нарахування, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. При порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Договору , відповідач сплачує банку пеню, згідно «Тарифіві банку» на час порушення зобовязання та може змінюватися відповідно до п. 1.1.3.2.3 Договору. Відповідач в порушення закону та умов не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань. Відповідача надав до суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до пред'явлених вимог. Право на захист порушеного права підлягає реалізації в межах строку позовної давності. \~\~Відповідно до положень ч. ч. 4, 5\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо не буде встановлено поважних причин його поновлення. \~\~\~\~Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) У правовідносинах за договором кредиту основними вимогами, за наявності спору, одночасно є і дострокове повернення кредиту і сплата процентів за користування кредитом з відповідною комісією. \~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давність укладається у письмовій формі. Але, як вбачається з наданих до суду документі, відповідачем не було підписано Умови надання споживчого кредиту фізичним особам зі збільшеною позовною давністю та Тарифи кредитування, тому не можна вважати, що сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два виду позовної давності: загальну та спеціальну. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. У постанові ВСУ № 6-249 цс 15 від 02.12.2015 р. міститься висновок про те, що право на задоволення зобовязань строк виконання яких визначено щомісячними платежами, позивач має в межах трирічного строку позовної давності, рахуючи від дати звернення до суду з позовом. Так, згідно наданого позивачем розрахунку, відповідач, протягом користування кредитним коштами з 2010 року, періодично здійснював платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості. Останній платіж здійснений 03.02.2014 року, у тому числі 3031,19 грн. погашення за наданим кредитом та 746,99 грн. нарахованих відсотків на залишок простроченої заборгованості за кредитом. Отже, строк позовної давності закінчився 03.02.2017 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 20.06.2017 року, тобто позов подано з пропущенням строків для звернення. Таким чином, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed