Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення. Свої вимоги мотивувало тим, що 04 серпня 2016 року позивач, в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність квартиру [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 29 грудня 2015 року. Після отримання права власності на вищезазначену квартиру, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою до вчинення зазначених дій стало проживання у ньому [PERSON] З посиланням на положення закону України «Про іпотеку» позивач вважає, що зазначена особа підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Позивач направляв письмову претензію про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстрації, яка залишена без реагування. За наведеного просив виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та проживають в [INFO] (Комуністична) в м. Вінниця із зняттям з реєстраційного обліку, а також стягнути судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про виселення (а. с. 18). 09 жовтня 2017 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву за підписом представника [PERSON] - [PERSON], в якій остання зазначила, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2015 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім, починаючи з 01 січня 2013 року, а тому вважає, що у звязку із наявними обставинами, не можливо виселити відповідача із житлового приміщення. Одночасно вказала, що обставина родинних звязків відповідача по справі та [PERSON]В, встановлена і вищезазначеним судовим рішенням. Просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 26). 17 січня 2018 року представником позивача до суду подано клопотання, в якому останній зазначив, що відповідно до акту № 24 ТОВ «ЖЕО» від 17 січня 2018 року, в квартирі [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця проживає лише одна особа [PERSON]. За наведеного, просив змінити первинного відповідача [PERSON] на належного відповідача - [PERSON] (а. с. 64), а також надав позовну заяву в новій редакції від 17 січня 2018 року замінивши відповідача [PERSON] на належного [PERSON] (а. с. 66-68). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2018 року замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (а. с. 70). В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив суд їх задовольнити. Не заперечував, щодо ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] та її представник до судового засідання повторно не зявились, хоча повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду даної справи у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 серпня 2016 року № 65426906, 04 серпня 2016 року за ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця на підставі договору іпотеки від 29 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (а. с. 4-5). 13 липня 2017 року позивач звернувся до [PERSON] з претензією, в якій вимагав разом із усіма членами сімї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання претензії, добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а. с. 6). Зазначена претензія направлена рекомендованим листом на адресу [PERSON] 17 липня 2017 року, що підтверджується копією реєстру поштових відправлень та копією фіскального чека (а. с. 7, зворот). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2015 року, яке набрало законної сили 31 березня 2015 року, [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01 січня 2013 року (а. с. 27). Відповідно до акту № 24 від 17 січня 2018 року ТОВ «ЖЕО», в квартирі [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця на час обстеження фактично без реєстрації проживає [PERSON] (а. с. 65). За наведених обставин, позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про виселення з житлового приміщення. Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 589 ЦК України, за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З матеріалів справи вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] (Комуністична) в м. Вінниця, здійснено на підставі нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому, 04 серпня 2016 року позивач набув право власності на вищезазначену квартиру. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач стверджує, що саме діями відповідача [PERSON] порушується його право власності в частині користування квартирою, яке він просить захистити в судовому порядку, шляхом виселення відповідача з квартири. На підтвердження порушення прав позивача останнім надано акт ТОВ «ЖЕО» від 17 січня 2018 року № 24 (а. с. 65), в якому зазначено, що у квартирі належній позивачеві на час обстеження без реєстрації проживає відповідач. Суд критично ставиться до вищезазначеного твердження, адже за матеріалами справи відповідача [PERSON] не зареєстрована у вищезазначеній квартирі (а. с. 80, 82), а акт від 17 січня 2018 року не містить зазначення обставин, щодо періодичності та тривалості проживання відповідача у квартирі. Інших доказів суду не надано. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Із змісту вищезазначеної статті вбачається, що у разі позасудового врегулювання спору на підставі договору, у мешканців житлового приміщення виникає обовязок звільнити таке приміщення протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги нового власника. Примусове виселення таких мешканців на підставі рішення суду можливе лише у разі не звільнення житлового приміщення останніми в добровільному порядку у встановлений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано доказів про те, що відповідачу, у встановлений Законом порядку, направлялась вимога в добровільному порядку звільнити житлове приміщення із зазначенням строку такого звільнення, а тому суд вважає, що позивачем не дотримано вищезазначених вимог Закону щодо направлення вимоги, та відповідно і не вбачається порушення прав позивача саме відповідачем [PERSON] Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у звязку із не доведенням позивачем порушення права власності діями (бездіяльність) відповідача.

Outcome: dismissed