Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до районного суду з позовом, в якому прохало стягнути з [PERSON] на його користь 17232,44грн заборгованості за кредитним договором і судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00грн. При цьому вказувало, що 07.11.2006 року [PERSON] уклала з банком кредитний договір № PLRZRK31681630 на суму 4500,00грн з умовами сплати 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.11.2008 року. Відповідач свої обов»язки по поверненню боргу не виконав, оплату чергових платежів не проводила з 28 вересня 2009 року, через що утворилась заборгованість за кредитом в сумі 769,57грн, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 149,10грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5177,68грн, нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором в сумі 11136,09грн. В судове засідання представник позивача не з»явився, направив заяву про розгляд справи без участі представника банку, позов підтримав в повному обсязі, клопотань не заявив, погодився на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] позов не визнала і показала, що вона у повному обсязі сплатила борг за кредитним договором, доплативши його шляхом утримання із заробітної плати за місцем роботи, а позивач з надуманих підстав тривалий час не повідомляв про наявність заборгованості за кредитом, щоб отримати більше відшкодування. Відповідач прохала застосувати закон про позовну давність і відмовити позивачу у задоволенні вимог, так як протягом шести років ним не пред»являлись до неї вимоги про сплату недоплачених сум. Враховуючи відсутність сторів в судовому засіданні, суд вважає можливим задовольнити прохання сторін і розглянути справу за їх відсутністю без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши їх допустимість, належність, достовірність, достатність і об»єктивність, врахувавших правові позиції сторін, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір № PLRZRK31681630, відповідно до пункту 1.1 якого позивач отримала кредит у розмірі 4500,00грн для придбання побутової техніки в СПД ФО [PERSON] на строк до 07.11.2008 року зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і повинна щомісячно з 21 по 28 число кожного місяця повертати борг з відповідними відсотками, комісією і винагородою в сумі 277,43грн. В цей же день кошти в сумі 4500грн були перераховані позивачем продавцю СПД ФО [PERSON], яким за рахунком-фактурою № 151 передано позичальнику побутову техніку (аркуші 6-8). Із наданого позивачем розрахунку за кредитним договором № PLRZRK31681630 вбачається, що станом на 23.10.2015 року борг за кредитом склав 769,57грн, залишок заборгованості за відсотками 5177,68грн, заборгованість за комісією 149,10грн, нарахована пеня 11136,09грн, що складає 17232,44грн. Останній платіж в сумі 149,75грн сплачено відповідачем 16 січня 2013 року (аркуші 6 том 2). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю 3 роки ( ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язаний його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається наступного дня після вказаної дати або дня події, які у свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1 і 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. За зобов»язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч.1 ст. ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установлених ст.ст. 253-255 ЦК України. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч.2 ст.254 ЦК строк, обчислюваний роками, спливає у відповідний місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Якщо договір встановлює обов»язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась до сплати, процентів, належних йому до сплати, відповідно до ст. 1048 ЦК України ( ч.2 ст.1050 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст. 267 ЦК України). Перевіряючи доводи боржника в частині застосування норм закону щодо позовної давності, суд виходить з такого. Відповідач не виконала в повній мірі умови договору і не повернула позивачеві 769,57грн боргу за кредитом, через що їй нараховані відсотки та комісія, передбачені умовами укладеного кредитного договору та ст.1050 ЦК України. Позовні вимоги в частині\~ стягнення заборгованості по кредиту в сумі 769,57грн, процентам за користування кредитом в сумі 5177,68грн та комісія в сумі 149,10грн підлягають задоволенню в повному обсязі, як такі, що знайшли своє підтвердження наданими позивачем доказами. Останній платіж позивачем був сплачений 16 січня 2013 року. На дану дату залишився борг 769,57грн, який був не сплачений на 02.11.2015року - дату звернення до суду. При цьому загальний трирічний строк позовної давності не сплив, а тому вимога відповідача про застосування позовної давності до основної суми боргу, відсотків і комісії судом не береться до уваги, як така, що не ґрунтується на законі. Позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 11136,09грн нараховану за період з 07.11.2006 року по 23.10.2015 року. Відповідно до пункту 4.1 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов»язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 договору Банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення (а. с. - 7 том 1). Позивачем позовну заяву подано до відділення поштового звязку 02.11.2015 року. Умовами договору строк позовної давності не збільшувався, а відповідає встановленому статтями 257 і 258 ЦК України. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення пені за період з 07.11.2006 року по 01.11.2014 року задоволенню не підлягають в звязку із пропуском строку позовної давності. В іншій частині суд керується наступним. У відповідності до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами пункту 1 частини 2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов»язання не може перевищувати одного року. В той же час, ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість з тіла кредиту складає 769,57грн, із наданої інформації про рух коштів на рахунку розмір пені за період з 02.11.2014року по 02.11.2015 року становить 2752,42грн (а.с.7, 89 том 2). Відповідачем зазначено, що вона має на утриманні непрацездатну матір, хворого чоловіка, який не працює, сама потребує хірургічного втручання, що підтверджується довідкою Козельщинської ЦРЛ. Становище відповідача суд визнає обставиною, яке має суттєве значення. Крім цього, розмір пені значно перевищує розмір збитків позивача. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру пені до суми 2752,42грн, що дорівнює сумі пені за один рік. Аналогічна правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 03.09.2014 р. № 6-100цс14, який є обовязковим для застосування за правилами ст.360-7 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 10 і ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем надано суду докази видачі кредитної картки відповідачу і проведення з неї виплат на погашення кредиту, які спростовують твердження відповідача про порушення ним строку на звернення за захистом його порушеного права, а тому судом враховуються при вирішенні спору. За статтею 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено часткового, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. З відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 8848.77грн х 100 : 17232,44грн х 1218грн : 100 = 625,44грн. На підставі викладеного ст.ст. 253-258, 261, 267, 526, 551, 629,653, 1048-1050 ЦК України,

Outcome: partial