Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач 03.11.2020\~року звернувся\~до суду\~з вищезазначеною\~позовною заявою,\~предметом якої\~є визнання Договору купівлі-продажу майна, укладеного 21.09.1998 року і зареєстрований на Придніпровській товарній біржі - дійсним. Як на підставу позову посилається на те, що 21.09.1998 року між ним та відповідачами була досягнута угода про укладання договору купівлі-продажу майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] . Договір був укладений в Придніпровській товарній\~біржіі зареєстрований у КП «Криворізьке БТІ». У 2020 році позивач вирішив продати майно, але зробити це не має змоги, оскільки договір не посвідчений нотаріально, тому він звертається до суду за захистом свого права власності на нерухоме майно. Просить також поновити йому строк для звернення до суду. Ухвалою від 24 листопада 2020 року провадження у справі відкрито та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. На підставі ч.11 ст.128 ЦПК України, суд здійснив його виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 16.12.2020 року, тобто не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку, заперечень проти позову не надав. За таких обставин, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 вересня 1998 року, згідно договору купівліпродажу нерухомого майна позивачем був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 28.2 кв.м., гараж, сарай. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомості був укладений на Придніпровській товарній біржі, згідно ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», і зареєстрований за №580-Н/98 від 21 вересня 1998 року (а.с.6). Згідно Договору купівлі-продажу нерухомості, вказаний об`єкт нерухомості належав відповідачам на підставі свідоцтва про право спадкування за законом від 05.03.1996 року, посвідченого Чуркіною Н.М., державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-481, зареєстрованого в БТІ м. Кривий Ріг у книзі реєстрації за №236-178-54929 від 18.03.1996р. 21.10.1998 року позивач зареєстрував право власності на будинок в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на своє ім`я (запис в реєстровій книзі під №236 стр.178 запис 54928). Встановлено також, що на цей час позивач не має можливості реалізувати свої права щодо розпорядження власністю, оскільки вказаний договір не посвідчено нотаріусом. Відповідно до ст.224\~ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з нормою ст.227 ЦК України 1963р., договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.153 ЦК України 1963р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.47 ЦК України 1963р., якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Отже, суд вважає, що у даному випадку правомірним буде застосування ст.15 Закону України «Про товарну біржу», який дозволяв укладати біржові угоди щодо відчуження нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (21.06.2000 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Можливість оформити договір у нотаріуса у позивача відсутня, оскільки йому не відоме місцезнаходження одного з відповідачів. При цьому, судом встановлено, що істотні умови договору сторонами виконані, але його нотаріальне посвідчення не відбулось, оскільки сторонам не роз`яснили обов`язковість такого посвідчення. При цьому судом не встановлено незаконність набуття позивачем права власності на будинок, а придбання його через товарну біржу є перешкодою для здійснення ним права володіння, користування та розпорядження власністю, чим порушуються права позивача, а тому порушене право підлягає захисту судом. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачем права власності, суд враховує, що згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Згідно з п.5 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до ст.334 ЦК України та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). На підставі вищезазначеного, враховуючи, що договір фактично відбувся, сторони всі свої зобов`язання виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення спірної угоди на цей час не можливе, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити повністю, визнати вищезазначену угоду дійсною та визнати за позивачем право власності на нерухомість. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 840,80 грн. в рівних частинах з кожного /а.с.5/. На підставі викладеного та

Outcome: approved