Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначив, що згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] . Правовою підставою для реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 9.1 Договору іпотеки від 28.09.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 25.06.2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк». Таким чином на даний час законним власником квартири є ПАТ «Укрсоцбанк». Втративши право власності на квартиру, відповідачі втратити на неї і право користування. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись неруховим майном. Оскільки відповідачі не є власниками житла, то вони підлягають виселенню, у зв`язку з тим, що незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав. В зв`язку з чим вони вимушені звернутись до суду. Ухвалою суду від 08.10.2018 року відкрито провадження у справі. Не погодившись з позовними вимогами ПАТ «Укрсоцбанк» відповідачі подали зустрічний позов в якому з урахуванням уточненої позовної заяви зазначили, що ПАТ «Укрсоцбанк» набув право власності на спірну квартиру не на законних підставах, без проведення оцінки вартості квартири, без повідомлення про здійснення звернення стягнення в позасудовому порядку. Зазначені обставини є підставою для скасування права власності та обтяження спірного об`єкту нерухомості, а також поновлення в Державному реєстрації речових прав на нерухоме майно запису про право власності позивача на спірну квартиру. Просять суд витребувати з незаконного володіння ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру [ADDRESS] , шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень,; поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за [PERSON] на спірну квартиру. В задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» просили відмовити. Ухвалою суду від 20.11.2018 року зустрічну позовну об`єднано з первісним позовом. Ухвалою суду від 17.05.2019 року витребувано докази та залучено до участі у справі третю особу. Ухвалою суду від 20.11.2019 року замінено позивача у справі АТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-банк» Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву с проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали заяву в якій просили розглядати справу за їх відсутності. Від представника відповідачів надійшла заява, що про виключення її з числа учасників справи, оскільки повноваження за договором між нею та відповідачами закінчилися. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей подала заяву про розгляд справи за її відсутності просила ухвалити рішення з урахуванням інтересів дітей. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, здійснивши повне, об`єктивне та безпосереднє дослідження наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України) в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України), встановив наступне. Судом встановлено, що 28.09.2007 року між ТОВ «УніКредит Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № MRTG-000000007549/S, за умовами якого [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . В п. 9.1 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по Кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору); продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 38 ЗУ «Про іпотеку») та умовами цього договору. Відповідно до умов іпотечного договору (п.9.3.1) у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність. Підписанням цього договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України. Цей договорі та письмове рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на Предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя. Право власності на Предмет іпотеки переходить до Іпотекодержателя з дати прийняття письмового рішення про придбання Предмета іпотеки у власність. ПАТ «Укрсоцбанк» 25.06.2018 року вих. № 1008 направило [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вимогу про усунення порушень. В якій зазначили, що ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення та звільнити приміщення від особистих речей, яке є предметом іпотеки, а саме: трьох кімнату квартиру [ADDRESS] . 06.06.2018 р. державним реєстратором Калініною Л.М. Зміївської міської ради Харківської області, було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» № 26520/2107-05 від 04.12.2017 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання № 01-13910-2018 від 24.09.2018 у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] [INFO] з 24.09.2018 року по теперішній час. ПАТ «Укрсоцбанк» 08.05.2018 р. за вих. № 1154 направило на адресу [PERSON] повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Також суду надано звіт про експерту оцінку ринкової вартості житлової нерухомості: квартири [ADDRESS] від 14.05.2018 року, відповідно до якої ринкова вартість об`єкту нерухомості складає 628490,00 грн., що еквівалентно 23990 доларам США. В силу ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно дост.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Законом України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч.1 статті 37 Закону). Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до ч. 1ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.40 Закону №898-ІVу редакції від 22вересня2011р. після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом №3795-VIч.3 ст.109 Житлового кодексу Української РСР. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону №898-ІV. З урахуванням ч.2 ст.39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. В той же час, ч.4 ст.109 ЖК УРСР встановлено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Суд вважає, що оскільки позивач не пов`язаний з відповідачами будь-якими зобов`язаннями що випливають з житлових або сімейних правовідносин, а їх пов`язують лише договірні правовідносини, то позивач не зобов`язаний надавати відповідачам у користування постійне жиле приміщення. Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Єдиною нормою, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), є саме ч. 4ст. 109 ЖК України. В зв`язку з чим, суд вважає, що для виниклих правовідносин, необхідно застосувати аналогію закону. За нормами ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд вважає, що позов є обґрунтованим, оскільки порушуються його права як власника майна, тому необхідно виселити відповідачів з квартири, при цьому суд враховує, що дана квартира придбавалася на кредитні кошти. При цьому відповідачів необхідно також і зобов`язати звільнити квартиру від належних їм речей. Що стосується вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] , то вона не підлягає задоволенню, оскільки за вимогами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про виселення. Відповідно до вимог ст.11 вказаного Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Отже, вказаними нормами визначено порядок зняття особи з реєстрації місця проживання. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що АТ «Укрсоцбанк» на виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надсилав іпотекодавцю [PERSON] за місцем її реєстрації письмове повідомлення за вих. № 1154 від 08.05.2018 року, в якому поряд з вимогою про усунення порушень умов кредитного договору міститься попередження, що у разі невиконання вимоги протягом тридцятиденного строку, банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Оскільки вимога банку про усунення порушень умов кредитного договору боржником у тридцятиденний строк виконана не була, банк правомірно прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, звернувшись з цією метою до державного реєстратора. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частина 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Вищевказаний перелік документів ПАТ «Укрсоцбанк» надав державному реєстратору Калініній Л.М., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128940984 від 25 червня 2018 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ст.10 Закону державний реєстратор: - встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; - перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зважаючи на відсутність обмежень для проведення реєстраційних дій, відсутність підстав для зупинення державної реєстрації прав та відсутність підстав для відмови у державній реєстрації прав, державний реєстратор Калініна Л.М. правомірно на підставі поданого ПАТ «Укрсоцбанк» пакету документів стосовно звернення стягнення на іпотечне майно прийняла рішення про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» прав та їх обтяжень по квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки згідно укладеного між сторонами відповідного іпотечного договору. Таким чином ПАТ «Укрсоцбанк» при проведенні реєстрації права власності на іпотечне майно у вигляді квартири [ADDRESS] дотримано вимоги як Закону України «Про іпотеку», так і вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У договорі іпотеки від 28 вересня 2007 року, укладеному між ПАТ «УніКредитБанк» та [PERSON] , сторони обумовили питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору. Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у якій зазначено: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду». Таким чином, положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15 (провадження № 61-10874ск18) відступив від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18) та зазначив, що норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як заабезпече6ння кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). За таких обставин зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , яка також діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягає. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 3524,00 грн. в рівних частинах.

Outcome: partial