Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач 06 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 червня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 1\~400 доларів США у позику, зі строком повернення до 01 листопада 2016 року. Грошові кошти були передані у момент підписання договору позики. 07 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів в розмірі 1\~400 доларів США, однак на теперішній час відповідач грошові кошти не повернув. На підставі вищевикладеного просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 37 800 грн., що евівалентно 1\~400 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 2\~584,89 грн., 3 % річних в розмірі 484,66 грн. та судові витрати. Від позивача [PERSON] надайшла письмова заява з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився. Про день, місце та час розгляду справи сповіщений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу на підставі ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України.\~\~\~\~\~\~ Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 01 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 1\~400 доларів США у позику, зі строком повернення до 01 листопада 2016 року. Грошові кошти були передані у момент підписання договору позики. Відповідно до розписки [PERSON] отримав від [PERSON]грошові кошти у розмірі 1\~400 доларів США. /а.с. 7/ 07 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів в розмірі 1\~400 доларів США, однак на теперішній час відповідач грошові кошти не повернув. /а.с. 8/ В термін до 01 листопада 2016 року відповідач не повернув позику. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, у зв'язку з тим, що [PERSON] зобов'язання за договором позики не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 37 800 грн., що евівалентно 1\~400 доларів США підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, законними та в повному обсязі доведеними з боку позивача. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентнів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом, або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, за користування грошовими коштами позивача відповідач зобовязаний сплатити проценти у розмірі облікової ставки НБУ за весь час прострочення: 37\~800/100%*16%*156=2\~584,89 грн. також, підлягають стягненню 3 % річних: 37\~800/100%*3%/365*156=484,66 грн. Таким чином, враховуючи викладені обставини та норми Закону, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. В силу статті 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved