Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач 09.11.2016 р. звернувся до суду з позовом до Селидівської територіальної громади про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та встановлення факту належності земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно рішення Української міської ради №144 від 20.11.1996 р. про передачу у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у користуванні громадянами міста та згідно державного акту на права приватної власності на землю виданого головою Української міської ради народних депутатів від 06.06.1996 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №20055, їй належить земельна ділянка за адресою: м. Українськ, вул. Шахтарська, №204. Однак в рішенні Української міської ради №144 від 20.11.1996 р. зазначено: «…у приватну власність передано земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні для будівництва, та обслуговування житлового будинку, господарчих споруд, садівництва…», тоді як в державному акті на право приватної власності зазначено: «Землю передати для обслуговування житлового будинку і господарчих споруд». Просить суд встановити факт належності позивачу земельної ділянки за адресою м. Українськ Селидівської міської ради Донецької області по вул.. Шахтна №204 та визнати акт про право власності на земельну ділянку серії ДН від 06.06.1996 р. недійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи повідомлена належно, надала до суду заяву з клопотанням слухати справу без її участі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник відповідача Селидівської територіальної громади в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Представник третьої особи - відділ Держгеокадастру у м. Селидовому Донецької області, не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого 06.06.1996 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №20055 [PERSON], яка проживає в [INFO] на підставі Рішення Української міської ради народних депутатів від 15 травня 1996 р. №62, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0573 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території м.Українська Селидівської м\\р Донецької області. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарчих споруд. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що державний акт на право приватної власності на землю не відповідає рішенню Української міської ради №144 від 20.11.1996 р.. Згідно рішення Виконавчого комітету Української міської ради народних депутатів №144 від 20.11.1996 р. «Про передачу у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у користуванні громадянами міста», вирішено передати громадянам у приватну власність земельні ділянки, які знаходяться у користуванні для будівництва, та обслуговування житлового будинку, господарчих споруд, садівництва у межах норм відповідно до додатку. Таким чином, матеріалами, наданими позивачем, не підтверджено, що [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку саме за рішенням Виконавчого комітету Української міської ради народних депутатів №144 від 20.11.1996 р. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог, а саме: не доведено підстави, за якими державний акт про права власності на вищезазначену земельну ділянку є недійсним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів того, що факт належності [PERSON] земельної ділянки, за адресою: м. Українськ Селидівської м/р Донецької області площею 0,0573 га по вул. Шахтарській, 204 з 1996 року будь-ким не визнається або оспорюється. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Селидівської територіальної громади, третя особа: відділ Держгеокадастру у м. Селидовому Донецької області, про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та встановлення факту належності земельної ділянки є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed