Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач 02.09.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договорі недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.07.2012 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі виконавчого комітету [PERSON] міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету [PERSON] міської ради, Свідоцтва про право власності на житло та витребування майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради від 23.04.2002 року за № 166783. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 23.04.2002 року № 19-16460.Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2674. Витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь [PERSON] міської ради. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року скасовано рішення суду 1-ї інстанції від 18.04.2013 року, ухвалено нове рішення, за яким у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі виконавчого комітету [PERSON] міської ради відмовлено. Ухвалою ВССУ від 20.11.2013 року рішення апеляційної інстанції від 02.07.2013 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишено без змін. Під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року стало відомо, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2013 року скасовані заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2012 року, знято арешт з квартири [ADDRESS]. Згодом, 21.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 12 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2014 року, індексний номер: 10132937). 26.03.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири між [PERSON] та [PERSON], (рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2014 року, індексний номер: 11919394). Вважаючи зазначені угоди недійсними, оскільки вони були укладені після набрання законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року\~позов ОМР було задоволено частково, витребувано нерухоме майно, а саме квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі, загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м., з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі [PERSON] міської ради. 26.05.2016 року [PERSON]\~звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 20.04.2016 року по цивільний справі № 522/18322/15-ц та ухвалою суду від 08.06.2016 року вказану заяву було задоволено, заочне рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] міської ради [PERSON] (діє на підставі довіреності від 01.07.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені у цій справі, підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що у справі №522/10034/14-ц Прокурор Приморського району м. Одеси звертався з позовом до [PERSON] та [PERSON], не предявляючи при цьому вимоги до [PERSON], тобто був інший субєктний склад. Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, заявлених у позові. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] В (діє на підставі ордеру серії ОД №176974від 20.01.2016 року) позовні вимоги ОМР не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Підтримав пояснення, надані у письмових запереченнях від 31.10.2016 року (а.с.178-182). У судове\~ засідання не зявились відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], хоча всі повідомлялися належним чином у встановленому порядку про час, дату та місце судового засідання. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали витребуваних для огляду цивільних справ №522/10034/14-ц, №1522/16125/12, вислухавши пояснення представника відповідача, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №1522/16125/12 за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету [PERSON] міської ради, Свідоцтва про право власності на житло та витребування майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради було задоволено (а.с.12-18). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та рішення суду 1-ї інстанції від 18.04.2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради відмовлено (а.с.19-22). Судами за розглядом вищевказаної цивільної справи були встановлені наступні обставини. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 23 листопада 1991 року № 331 було затверджено Положення про житловий будинок для постійного проживання одиноких осіб та подружніх пар пенсійного віку по по вул.. Педагогічній, 24, в м. Одесі. Поселення здійснювалось на підставі ордерів, що видавалися виконавчими комітетами районних рад.\~\~ На підставі ордеру № 49 серії ЦР, який виданий виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 26 лютого\~1992 року, у квартиру [ADDRESS] вселилася\~[PERSON] У 2002 році спірна квартира приватизована на ім'я [PERSON]П, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 2002 року. Судами також встановлено, що квартира [ADDRESS] була відчужена за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року, який укладений представником [PERSON] за довіреністю [PERSON], та [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2010 року\~\~[PERSON] продала спірну квартиру [PERSON]. Судами також встановлено, що [PERSON] звернулась до правоохоронних органів із заявою, яку мотивувала тим, що заяву на приватизацію спірної квартири вона не підписувала та не мала намірів зазначену квартиру приватизовувати і не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій. За результатами розгляду вказаної заяви відділом ОГУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу № 02201100035 за ознаками злочину, що передбачений частиною 2 статті 190 КК України за фактом привласнення шляхом шахрайства квартири [ADDRESS]. Згідно висновку експерта науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру\~\~№ 1173 від 19 серпня 2011 року рукописний текст та підписи у відповідних заявах та довідках виконані не [PERSON], але однією особою.\~\~\~ 07.01.2012 року [PERSON] померла.\~\~ 20.11.2013 року ухвалою ВССУ за касаційною скаргою [PERSON] міської ради вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишено в силі (а.с.23-28). При цьому, ВССУ в ухвалі суду від 20.11.2013 року відзначив, що задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що [PERSON] не мала наміру приватизовувати квартиру\~[ADDRESS], яка належала територіальній громаді\~\~м. Одеси, а тому спірна квартира вибула з власності територіальної громади незаконно і підлягає поверненню.\~\~\~\~ Таким чином, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року визнано недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради від 23.04.2002 року за № 166783, визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 23.04.2002 року № 19-16460. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2674. Витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь [PERSON] міської ради, набрало законної сили. 06.04.2015 року за заявою Прокуратури Приморського району м. Одеси ухвалою суду було встановлено наступний порядок і спосіб виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12: - встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12 є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою в особі [PERSON] міської ради.; - встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12 є підставою для скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (справа №1522/16125/12, а.с.219). Також на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №1522/10034/14 за позовом заступника прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та скасування реєстрації права власності. За розглядом даної справи Приморським районним судом м. Одеси було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.05.2014 року № 21474206, спірна квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом [PERSON] 26.03.2014 року. 22.12.2014 року Приморським районним судом м. Одеси по даній справі №1522/10034/14 було винесено заочне рішення, яким позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради задоволено: визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 26.03.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] міської ради квартиру [ADDRESS]; скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Зазначене рішення ніким не оскаржувалось та набрало законної сили 05.01.2015 року та підлягає обовязковому виконанню Усі рішення [PERSON] міська рада отримала, про що свідчать розписки у матеріалах цивільних справ. Ухвалою суду від 14.07.2015 року було розяснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2014 року за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та скасування реєстрації права власності в частині того, що вказане рішення є підставою для скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Під час виконання вказаного вище рішення від 22.12.2014 року виявилося, що нотаріусом, яким зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], не посвідчувався договір купівлі-продажу даної квартири між [PERSON] та саме [PERSON] Проте нотаріусом зареєстровано право власності за [PERSON] на спірну квартиру, яку вона придбала згідно з договором купівлі-продажу від 26.03.2014 р. в іншої особи, яка в свою чергу раніше придбала у [PERSON] Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно листа [PERSON] місцевої прокуратури №3 від 04.11.2016 року, вищезазначена ухвала суду від 14.07.2015 року була направлена на адресу приватного нотаріуса [PERSON], однак її виконання є неможливим, оскільки нотаріус не посвідчував договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON]. Виконання судового рішення по цивільній справі №522/10034/14-ц у частині скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру є неможливим. Судом також встановлено, що 21.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №12 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2014 року, індексний номер 10132937). 26.03.2014 року квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] за договором купівлі-продажу [PERSON] (а.с.10-11). Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за №881. З п.1 вказаного договору суд вбачає, що [PERSON] володіла вказаною квартирою на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] від 21.01.2014 року за реєстровим №12. Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] за №16490773 від 21.01.2014 року, номер запису про право власності: 4340919, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 254952451101. Звертаючись 02.09.2015 року до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] міська рада просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №12; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.03.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №881; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] міської ради квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ).\~ Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.\~ Відповідно до ЦК (ст..2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;\~ Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст.. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст..92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Згідно ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно з ч. 1\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено визнання правочинів недійсними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК (правова позиція, висловлена Верховного Суду України постанові від 6.07.2011 року у справі № 6-28595св09, у постанові від 26.06.2013 року у справі №6-58цс13). Стаття 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5, , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується також випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2674, та витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь [PERSON] міської ради, суд вбачає, що на теперішній час спірна квартира №17 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі [PERSON] міської ради. При цьому суд вбачає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №12; та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.03.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №881, були вчинені після недійсного правочину, а саме після купівлі-продажу спірної квартири, договір про який 15.04.2003 року укладено між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON]. Таким чином, суд вбачає, що позовні вимоги ОМР про визнання оскаржуваних договорів недійсними задоволенню не підлягають. В частині позовних вимог ОМР до [PERSON] про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] міської ради квартиру [ADDRESS] суд відмовляє з тих підстав, що вказані позовні вимоги вже були вирішенні судом за розглядом цивільної справи №1522/10034/14, рішення по якій винесено 22.12.2014 року. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] міської ради.

Outcome: dismissed