Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (надалі - Позивач/ПАТ «КИЇВЗНДІЕП») звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач/ [PERSON] ), третя особа: [PERSON] (надалі - [PERSON] ) про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, у якому обґрунтовуючи вимоги позовної заяви просить суд виселити [PERSON] разом з сім`єю в складі дружини - [PERSON] , зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , з займаної площі розміром 39,1 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, а також покласти судові витрати на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що до статутного фонду ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» передано будівлю гуртожитку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] призначено на посаду начальника юридичного відділу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» відповідно до наказу № 122-к від 12.09.2012 року. На підставі ордеру № 06 від 28.01.2014 року [PERSON] , дружина [PERSON] вселилися на житлову площу розміром 33,1 кв. м. загальною площею 39,1 кв. м. в гуртожитку по [ADDRESS] . Ордер Відповідачу виданий на підставі протоколу спільного засідання адміністрації ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та профспілкового комітету від 23.01.2014 року у зв`язку з перебуванням Відповідача з підприємством у трудових відносинах. На переконання позивача, відповідач незаконно займає вказане приміщення, оскільки відповідач звільнений з установи за власним бажанням 25.06.2015 року, договір оренди житла у зазначеному гуртожитку з відповідачем не укладено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.01.2018 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. 02.07.2018 року через канцелярію суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти доводів наведених у позові, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню оскільки як вказує позивач його проживання в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в кімнаті № 23-23а, серії «Б» відбувається на законних підстава, а саме, на підставі ордеру № 6 на проживання у гуртожитку виданого 28.01.2014 року на підставі протоколу спільного засідання адміністрації ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 23.01.2014 року, відтак реєстрація за вищевказаною адресою було проведено на законних підставах. 05.07.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якому не погоджується із запереченнями позивача та в обґрунтування власної позиції зазначає, що вселення [PERSON] в кімнату [ADDRESS] відбулось на підставі ордеру, який було видано у зв`язку з перебуванням [PERSON] у трудових відносинах з позивачем. З огляду на що право відповідача на проживання в гуртожитку є похідним від трудових відносин між сторонами. Разом з тим, 25.06.2015 року на підставі заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням директором ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» видано наказу про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Таким чином, трудові відносини між ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та [PERSON] припинено з 25.06.2015 року та відповідно до ст. 132 ЖК Української РСР [PERSON] , як особа, яка звільнилася за власним бажанням підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник Відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Третя особа в засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду повідомлялася належним чином. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. З копії наказу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» № 122-к від 12.09.2012 року вбачається, що [PERSON] прийнято на посаду начальника юридичного відділу (а.с. 10). З копії протоколу спільного засідання адміністрації ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та профспілкового комітету від 23.01.2014 року вбачається, що за результатами спільного засідання було вирішено видати [PERSON] ордер на проживання в гуртожитку по [ADDRESS] , який був працівником інституту та потребував житла (а.с. 8). На підставі вищевказаного протоколу, 28.01.2014 року ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» видано [PERSON] ордер на житлову площу в гуртожитку № 06, з копії якого вбачається, що [PERSON] та його дружині [PERSON] надано в користування кімнату № 23-23А (а.с. 9). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 25.06.2015 року [PERSON] звернувся до директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» із заявою про звільнення за власним бажанням. За результатами розгляду означеної заяви 25.06.2015 року ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» винесено наказ № 34к про звільнення [PERSON] із займаної посади (а.с. 11-12). З викладеного вище слідує, що підставами для вселення [PERSON] та його дружину [PERSON] в кімнату [ADDRESS] відбулося у зв`язку з перебуванням відповідача в трудових відносинах з позивачем. Так, статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а; залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Частиною 1 статті 129 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 статті 132 ЖК Української РСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до правової позиції сформованої у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачам, та з яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно ст.132 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що звільнення відповідача відбулося за його власним бажанням, зокрема в заяві про звільнення від 25.06.2015 року [PERSON] зазначив, що будь-яких матеріальних та фінансових претензій до ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» не має. Означене свідчить про відсутність підстав для застосування положень статті 125 ЖК Української РСР. Таким чином, виселення особи, яка поселилася в гуртожиток у зв`язку з роботою та в подальшому була звільнена з роботи за власним бажанням без поважної причини передбачено ч. 1 ст. 132 ЖК Української РСР. З огляду на наведене вище та з урахуванням положень ст. 132 ЖК Української РСР [PERSON] може бути виселений без надання іншого жилого приміщення оскільки правові відносини між позивачем та відповідачем припинені з. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виселення [PERSON] разом із сім`єю в складі [PERSON] - дружина, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , із займаної площі розміром 39,1 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, в іншій частині позовних вимог слід відмовити. На підставі та в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 800,00 грн.

Outcome: partial