Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач 05 липня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що він є основним квартиронаймачем квартири № [ADDRESS]. 11.10.1988 року позивач розлучився з дружиною [PERSON], та залишився проживати в квартирі зі своїм сином, відповідачем по справі [PERSON] У 2002 році народилася онука позивача [PERSON], яка була зареєстрована за спірною адресою. Відповідач тривалий час ніде офіційно не працював, не сплачував житлово-комунальні послуги, через що утворилась заборгованість, а розмір пенсії позивача не вистачало щоб віддати борги. Приблизно в 2013 році через зловживання алкогольних напоїв і несплату боргів відповідачем між сторонами виникали постійні серйозні сварки, через які відповідач виганяв позивача з дому. У 2014 році у результаті чергової сварки відповідач вигнав позивача з квартири, але в ній залишилися його особисті речі. Більше до спірної квартири позивач потрапити не зміг, але на цей час має намір жити в своїй квартирі, декілька разів намагався повернутися, але відповідач його не пускає, ключі не надає, перешкоджаючи у здійсненні законних прав позивача на проживання в квартирі. Позивач просив вселити його в квартиру [ADDRESS]; визначити порядок користування квартирою № [ADDRESS] наступним чином: виділити позивачу у користування ізольовану кімнату № 4, площею 10,3 кв.м. на плані технічного паспорту від 08.08.2016 р.; [PERSON] та неповнолітній [PERSON] виділити кімнату № 5 площею 19.0 кв.м. та балкон № I площею 0,9 кв.м. на плані технічного паспорту від 08.08.2016 р. У спільному користуванні залишити: кухню № 3 площею 7,4 кв.м., вбиральню кімнату № 2 площею 3,1 кв.м., коридор № 1 площею 4,5 кв.м., вбудовану шафу № 6 площею 1,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS]; стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини викладі в позовній заяві, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 02 лютого 1976 року [PERSON] отримав контрольний талон до ордеру № 46 на зайняття житлової площі у квартирі № [ADDRESS], разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с.8). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 жовтня 1988 року (а.с.9). В квартирі № [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO] (а.с.17). Однак, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач чинить перешкоди позивачу у праві проживання останнього за місцем його реєстрації, оскільки не надає ключі та не пускає до квартири, де залишилися особисті речі позивача і де він є основним квартиронаймачем. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Стаття 12 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, зазначає, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію відкрито для підписання 4 листопада 1950 року, ратифіковано в Україні Законом №475/97-ВР від 17.07.97) визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Rayner v. the United Kingdom) розуміння пункту 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див. також рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барклі проти Сполученого Королівства» (Barclay v. the United Kingdom) ЄСПЛ також розширює зміст поняття «житла» як місця, де постійно проживає особа, незалежно від форми або підстав для такого проживання, включаючи спеціально обладнані місця, навіть якщо таке обладнання відбулося з порушенням житлового законодавства. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) ЄСПЛ зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, позивач має всі законні права проживати в спірній квартирі, будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у позивача права проживання та користування спірною квартирою, відповідач суду не надав, і в судове засідання не з'явився, і судом таких доказів не здобуто. Зазначені у позові обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Отже, суд прийшов до висновку, що позивач на даний час не може користуватися квартирою № [ADDRESS] та має усі законні підстави для проживання в ній, оскільки відповідно до контрольного талону до ордеру № 46 позивач набув право на вселення до житлового приміщення, а відповідач [PERSON] не пускаючи позивача до помешкання, чинить йому перешкоди в цьому, у зв'язку з чим його права підлягають поновленню у судовому порядку, і тому позивач має бути вселений у квартиру. Чинення йому перешкод в проживанні і користуванні жилим приміщенням є прямим порушенням статті 47 Конституції України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині вселення [PERSON], [INFO], (і.н.[NUMBER]), уродженця м. Дніпропетровська, місце реєстрації якого зареєстровано за адресою: [ADDRESS] в квартиру [ADDRESS] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Натомість позовні вимоги в частині визначення порядку користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню за нижченаведеним. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.63 ЖК України предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване приміщення що складається з однієї або кількох кімнат а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача які проживають разом з ним користуються правами та несуть обов'язки на рівні з наймачем що випливають з договору найму. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти та батьки. Спірна квартира має загальну площу 46,3 кв.м., житлову площу 29,3 кв.м., та складається з двох кімнат: площею 10,3 кв.м., площею 19,0 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., вбиральні площею 3,1 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м., вбудованої шафи площею 1,1 кв.м. (а.с.10-11). Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо визначення порядку користування трикімнатною квартирою № [ADDRESS] такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, є передчасно заявленими. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та до нього в інтересах неповнолітньої [PERSON], Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, треті особи - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, КП «ЖЕП № 25» ДМР, Дніпровська міська рада про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial