Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що п. 5 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 р. № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1га [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд на [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому 31.03.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] та на виконання даного договору виготовлено та видано покупцю акт на право державної власності на землю. Пункт 5 Рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки передана у приватну власність земельна ділянка знаходиться на території «Сирецького гаю» створеного Постановою колегії Держкомітету УРСР з охорони природи № 22 від 26.07.73 р. з метою збереження цінних природних угруповань та колекцій. «Сирецький гай» є парком-пам'яткою садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення і входить до складу природно-заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій та об'єктів, що перебувають під особливою охороню. Таким чином п. 5 Рішення е відповідає положенням ст. 83 ЗК України, що діяла в редакції на день виникнення правовідносин, а саме, що землі загального користування населених пунктів в тому числі парки, сквери не можуть передаватися у приватну власність. Крім того КМР не було дотримано положень ст. 150 ЗК України щодо погодження на вилучення такої земельної ділянки Верховною Радою України. Київською міською радою також було допущено і ще низка порушень при передачі земельної ділянки у приватну власність. За таких обставин перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва просить суд визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 р. № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. В подальшому, скориставшись правом наданим чинним процесуальним законодавством, представник прокуратури змінив підставу позову та збільшив позовні вимоги. Зазначив, що земельна ділянка по [ADDRESS] згідно інформації Державної екологічної інспекції у м. Києві знаходиться у парковій зоні, що встановлено під час перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині контролю зелених насаджень. А отже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного значення, відповідно до ст. 51 ЗК України і охоплюється забороною та обмеженнями, що передбачені законом для їх використання. Як свідчать містобудівні умови та обмеження, за Генеральним планом міста Києва спірна земельна ділянка належить до території зелених насаджень загального користування. Статтею 19 ЗК України встановлено, що в залежності від цільового призначення, землі поділяються на категорії: сільськогосподарського призначення, житлової та громадської забудови, природно-заповідного та іншого природно-охоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного призначення тощо. Відповідно до ст.ст. 50,51 ЗК України до земель рекреаційного призначення відносяться землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів, а також земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів. На землях рекреаційного призначення, згідно до ст. 52 ЗК України забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням. Таким чином, при передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку КРМ було порушено положення ЗК України, оскільки передано у приватну власність території зелених насаджень загального користування, а отже рекреаційні землі. В порушення положень ст. 20 ЗК України міською радою не було змінено цільового призначення переданої у власність земельної ділянки. За таких обставин прокурор Шевченківського району м. Києва просить суд визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 р. № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 126866 зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 01-7-00501, виданий 27.10.04 р. [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.04 р. № 326-2/153; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер: 8000000000:91:009:0038 вартістю 633 600,00 грн. укладений 31.03.05 р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.05 р. № 651 (ВСА №838333); відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS], кадастровий номер 8000000000:91:009:0038 вартістю 633 600,00 грн. В судовому засіданні представник прокуратури підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позові. Крім того зазначив, що прокуратура Шевченківського району м. Києва дізналась про порушення законодавства КМР з повідомлень ЗМІ, також підкреслив, що не дивлячись на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» виключено ч. 4 ст. 268 ЦПК України, п. 5 перехідних положень Закону, визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом (з 15.01.2012р.) особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування. за положеннями ст. 268 ЦК України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування позовна давність не поширюється. [PERSON], його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Пояснили, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що передана у власність спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного значення. В матеріалах справи відсутні докази (документи), з яких можливо зробити такий висновок. «Витяг щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов провадження містобудівної діяльності» зроблений на замовлення прокуратури і долучений до матеріалів справи не може вважатися допустимим, оскільки за положеннями ст. 20 ЗК України, в редакції чинній на день ухвалення спірного рішення, віднесення земель тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Таким чином для того, щоб зробити висновок щодо віднесення земельної ділянки по [ADDRESS] до рекреаційних земель має бути відповідне рішення Київської міської ради. Натомість, в матеріалах справи наявне текст оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що [PERSON] було передано у власність земельну ділянку за рахунок міської забудови. Крім того, відповідно до вимог Закону України «Про державний земельний кадастр» факт геопросторового розташування земельної ділянки в межах тих чи інших земель за цільовим призначенням повинен бути підтверджений даними Державного земельного кадастру. Також позивача безпідставно посилається на порушення КМР ст. 83 ЗК України, оскільки норми даної статті відносяться до земель комунальної власності. На момент прийняття оскаржуваного рішення діяв Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», який визначав, що розмежування земель державної та комунальної власності полягає у здійсненні організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави. За положеннями ж Перехідних положень до ЗК України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Для віднесення земель до комунальної власності була встановлена спеціальна процедура, що вимагало проведення відповідного проекту та визначення меж земель в натурі. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності встановлений положеннями ст. 257 ЦК України стосовно оспорювання видачі актів про право власності на земельну ділянку та визнання недійсною угоди купівлі-продажу, що також є підставою для відмови в позові. Представник [PERSON] також просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що дійсно 31.03.2005 р. [PERSON] придбав спірну земельну ділянку у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу. Договір оформлено відповідно до вимог чинного законодавств, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 523476. Відповідно до положень ст. 125 ЗК України відповідач отримав право власності на земельну ділянку з моменту державної реєстрації такого права на земельну ділянку і може бути позбавлений його лише з підстав визначених законом. Позивач не наводить правових підстав для визнання недійсним угоди, що відбулась в 2005 році, а тому останні для визнання договору купівлі-продажу та Державного акта на право власності відсутні. Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, причини нявки не повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. За таких обставин, суд вважає розглянути справу за відсутності представника Київської міської ради, проти чого не заперечували інші учасники процесу. Вислухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд важчає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, і не заперечується сторонами, що рішенням Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», пунктом 5 передано гр. [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови. 27 жовтня 2004 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536. В подальшому, а саме 31.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Як свідчать матеріали справи, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки видано державний акт на право власності на земельну ділянку, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України. В свою чергу положеннями ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю природні ресурси, підприємства тощо. Представник прокуратури стверджує, що рішення прийняте Київською міською радою 24.06.2004 р. за № 326-2/1536, а саме п. 5 щодо передачі земельної ділянки у власність [PERSON] не відповідає вимогам законодавства України, зокрема Земельного кодексу України, а тому має бути визнано незаконним та скасовано, а за обставин скасування рішення в частині мають бути визнані недійсним, як державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], так і договір купівлі-продажу земельної ділянки так і акт, що засвідчує право власності на землю на ім'я [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Київська міська рада, згідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. За приписами ст. 9 Земельного кодексу до повноважень Київської міської ради віднесено, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями (окрім земель переданих у приватну власність, та земель, визначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. При цьому слід зазначити, що за положеннями ст. 123 ЗК України, в редакції, що діяла на день ухвалення оскаржуваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій передбачених вимогами зазначеної статті. Такі дії були вчинені Київською міською радою за наявності всіх необхідних для прийняття рішення документів про затвердження проекту відведення та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], а саме: заяви про передачу у приватну власність земельної ділянки, проекту її відведення з відповідними графічними матеріалами, висновку щодо відведення земельної ділянки Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, висновку про передачу земельної ділянки у власність Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації. Дана обставина встановлена судовими рішеннями, а саме постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 р. та Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2013 р. та не потребує доказуванню відповідно до положень ст. 61 ЦПК України. За твердженнями прокурора орган місцевого самоврядування в порушення вимог ст. 51,53,83 ЗК України (в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин) здійснив відчуження спірної земельної ділянки, яка віднесена до земель рекреаційного призначення, як зона зелених насаджень міста, а тому не підлягає переданню у приватну власність. За приписами ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. За приписами ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗК України, на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. В свою чергу приписами ст. 20 ЗК України, в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Як свідчить оскаржуване рішення у приватну власність [PERSON] було передано земельну ділянку за рахунок земель міської забудови. Суд погоджується з доводами представника [PERSON] в тій частині, що відношення спірної ділянки, зважаючи на вимоги законодавства України, що діяло на момент виникнення правовідносин, до земель рекреаційного призначення має обумовлюватися певним рішенням. Докази наявності такого рішення відсутні. Наданий позивачем, на підтвердження своїх вимог витяг щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності складений на замовлення прокуратури Шевченківського району м. Києва 03.12.2013 р. Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на думку суду, не може бути покладений в основу рішення, за відсутності взаємного зв'язку із іншими доказами зібраними по справі і які встановлюють наявність обставин, які відносяться до предмету доказування. Також заслуговує на увагу суду твердження представника відповідача, що до спірних правовідносин, а саме в частині ухвалення Київською міською радою рішення, може застосовуватись положення ст. 83 ЗК України щодо розпорядження земель, які перебувають у комунальній власності за наявності таких доказів. Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено виділення [PERSON] земельної ділянки за рахунок комунальної власності та віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, прокурором не доведено, що під час прийняття спірного п. 5 рішення Київською міською радою останньою не було дотримано положень ст. 123 ЗК України та не доведено необхідність зміни цільового призначення земельної ділянки, яку передано відповідачу у власність. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання незаконним п. 5 рішенням Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд». Також позивач просить суд визнати недійсними Державні акти на право власності на земельні ділянки видані на ім'я відповідачів та укладений між ними договір купівлі-продажу земельної ділянки. За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується учасниками процесу, оскаржувані Державні акти на право власності на землю було видано фізичним особам відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу, угода укладена між Відповідачами [PERSON] та [PERSON] також відповідає умовам встановленим Законами України. В судовому засіданні не було встановлено обставин, з якими законодавець передбачав такі правові наслідки, як визнання договору недійсним. Приписами ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вищевикладене, беручі до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, та зважаючи на те, що під час розгляду справи не отримано доказів щодо порушення Київською міською радою при ухваленні оскаржуваного рішення вимог Конституції та Законів України, суд вважає за можливе відмовити в задоволення позову. Розподіляючи судові витати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed