Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, який в подальшому неодноразово було уточнено, останнє уточнення від 02.03.2016 року (т. 2 а.с. 57-59). Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до кредитного договору № VIH0GK02021070, укладеного 27.10.2006 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 78731,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.10.2026 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 30.10.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, в тому числі і земельну ділянку загальною площею 0,1655 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] що належить їй на підставі Державного акта. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором станом на 26.11.2014 року [PERSON] має заборгованість перед позивачем, яка становить 183237,53 доларів США, що за курсом НБУ від 26.11.2014 року становить 2743065,82 грн. та складається з: 62879,43 доларів США - заборгованість за кредитом; 40832,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8320,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 71206,07 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Враховуючи вищезазначене, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому 173021,00 грн., на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, а також просить стягнути з [PERSON] судові витрати. [PERSON] як законний представник неповнолітньої [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з 18.10.1998 року перебуває у шлюбі з [PERSON] В шлюбі в них [INFO] року народилась дочка [PERSON] Для створення нормальних умов для проживання та виховання дитини вони вирішили придбати житло в кредит. В серпні 2006 року, коли дитині було 7 років, знайомі запропонували купити у них житло за адресою: [ADDRESS]. Їх влаштувала вартість та те, що відразу їм дозволили переїхати з сім'єю і розпочати ремонт. Оскільки всіх коштів не вистачало, то 27.10.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», за згодою чоловіка, було укладено кредитний договір. 30.10.2006 року [PERSON] було отримано кошти та укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після цього, 30.10.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку зазначений будинок і земельну ділянку площею 0,1655 га. Предмет іпотеки зареєстрований в реєстрі за № 1284, в Державному реєстрі правочинів - за № 1677504. Всі нотаріальні дії вчинялись у одного приватного нотаріуса в такій послідовності: купівля земельної ділянки (реєстр № 1281); купівля житлового будинку (реєстр № 1284); іпотечний договір (реєстр № 1288). Чинне законодавство висуває певний перелік обов'язкових умов, яких необхідно дотримуватися сторонам при укладенні договору іпотеки. У випадку недотримання таких умов може постати питання про визнання іпотечного договору недійсним. Одним з таких випадків є наявність в іпотекодавця малолітніх або неповнолітніх дітей в разі, якщо сторони не додержалися встановленої законом процедури укладення іпотечного договору. Це обумовлено тим, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. При укладенні договору іпотеки має бути встановлено наявність або відсутність права користування дитиною житловим приміщенням, що є предметом іпотеки. Договір іпотеки був укладений сторонами та посвідчений нотаріусом всупереч вимогам ч.1 ст.203, ст.204 ЦК України, ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування. Передання будинку в іпотеку, який є єдиним житлом, унеможливило користування цим нерухомим майном неповнолітньою [PERSON] Кредитний договір укладено строком по 25.10.2026 року, договір іпотеки - до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, тобто безстроково, і пов'язаний з виконанням події повного розрахунку. Вона з чоловіком виконували перед банком взяті зобов'язання, але у зв'язку з кризою 2008 року та різким зростанням валюти потрапили в боржники банку. Незважаючи на десятки усних та письмових звернень щодо реструктуризації, банк жодним чином не йшов на поступки, відбирав єдине житло. Так, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.02.2011 року по цивільній справі № 2-34/11 стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 555533,22 грн.; звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, не взято до уваги, що там мешкає неповнолітня. Банк на цьому не зупинився, знову звернувся до суду і рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.07.2013 року по цивільній справі № 128/329/13-ц виселив [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] з будинку. Проте, ДВС Вінницького РУЮ, на підставі чинних нормативних документів, в тому числі відмови у наданні дозволу на виселення службою у справах дітей, не виселив неповнолітню [PERSON] з будинку. Банк знову звернувся до суду і рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.06.2015 року по цивільній справі № 128/329/13-ц повторно виселив всіх членів сім'ї, в тому числі неповнолітню, з будинку. В даний час Вінницьким районним судом Вінницької області розглядається позов банку про звернення стягнення на земельну ділянку, де проживає неповнолітня дитина. На підставі наведеного [PERSON] просить суд визнати право на проживання неповнолітньої [PERSON] в будинку [ADDRESS] з моменту укладення 30.10.2006 року договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30.10.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1288 щодо надання в іпотеку земельної ділянки площею 0,1655 га і житлового будинку з прибудовами та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; скасувати заборону відчуження зазначеної земельної ділянки і житлового будинку з прибудовами та спорудами, накладену 30.10.2006 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., зареєстровану в реєстрі за № 1289 та 1290. Представник позивача-відповідача Молодецький О.С. суду пояснив, що 30.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна. Також було укладено кредитний договір та договір іпотеки. На той момент неповнолітня [PERSON] не проживала в будинку, який є предметом іпотеки. Звернення стягнення на земельну ділянку є похідним від рішення про стягнення заборгованості, в зв'язку з чим представник просить позов банку задовольнити, а в задоволенні позову [PERSON] - відмовити. Також зазначає про те, що можливо банку й було відомо, що в [PERSON] є неповнолітня дитина, бо це могло бути зазначено в її паспорті. На момент вчинення правочину права неповнолітніх дітей не було порушено, оскільки такі в будинку не були зареєстровані. Неповнолітня дитина була зареєстрована за адресою своїх батьків. Є фото предмету іпотеки, на них відсутні будь-які дитячі речі, бо [PERSON] всі речі вивіз. Представник підтримує уточнену позовну заяву. Згідно Закону України «Про іпотеку» передбачено такі вимоги, які ставляться в позовній заяві. В справі є звіт про експертну грошову оцінку предмету іпотеки. Вважає, що звіт зроблений незалежним експертом. Оцінка зроблена станом на 09.02.2016 року. Нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, яку банк хоче стягнути, співпадає з тою, яка належить [PERSON]. Закон України «Про мораторій» до земельної ділянки відношення не має. Коли банк буде продавати дану земельну ділянку, то повідомить всіх, і [PERSON] буде мати першочергове право на її викуп. Предметом позову є земельна ділянка, кадастровий номер якої зазначено в договорі купівлі-продажу та в іпотечному договорі. В судових дебатах представник позивача-відповідача просив позов банку задовольнити з урахуванням поданих доказів, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] суду пояснила, що банк надає не всю інформацію. На момент укладення кредитного договору земельна ділянка взагалі не була приватизована ні [PERSON], ні нею. З цих підстав заперечує, оскільки в договорі не зрозуміло, який кадастровий номер зазначено і що це за земельна ділянка. Є довідка, що в той момент земельна ділянка належала сільській раді. Їй тільки погрожують, намагаються забрати в неї оригінали документів. Вона звернулася в генеральну прокуратуру з цього приводку. Хотіла домовитись з банком, щоб погасити кредит, але банк не хоче йти на компроміс. Вона та неповнолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], а чоловік зареєстрований в Тульчинському районі, Вінницької області. Свій позов подала лише з тих підстав, що банк не хоче з нею домовитися, тому вона не має іншого виходу. До моменту укладення договору купівлі-продажу вони проживали в цьому будинку, однак там не реєструвалися. Заборгованість по кредитному договору не погашає. Також пояснила, що повідомляла банк про те, що у неї є неповнолітня дитина, а також, що вони проживають в будинку, який купують. В судових дебатах просила свій позов задовольнити, а в задоволенні позову банку - відмовити. Представник відповідача-позивача [PERSON] суду пояснив, що уточнена позовна заява банку не підлягає до задоволення, оскільки банк не зазначив заборгованість. Ці дані не підтверджені та не доведені. Покупця немає. Чинним договором про іпотеку та Законом України «Про іпотеку» такі вимоги не передбачені, тому вони в повному обсязі не можуть бути задоволені. Оцінка проводилась не судовим експертом. Нормами Земельного Кодексу України та методикою вписано не ті землі, тому така оцінка є недопустимим доказомВ усіх розмірах, по всьому звіту зазначено, що це припущення. В оцінці зазначено зовсім інший кадастровий номер земельної ділянки. Відсутній опис предмета іпотеки, його в позові не зазначено, а також не зазначено кадастровий номер. Не було надано дозвіл органу опіки і піклування на укладення договору. Крім того, діє Закон України «Про мораторій». З оцінкою земельної ділянки він не погоджується. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації за довіреністю Ніздропа Т.О. в судовому засіданні 16.03.2016 року повідомила, що підтримує раніше долучений висновок служби. Суду пояснила, що у разі набуття дитиною права на нерухоме майно або користування цим майном, потрібен відповідний висновок служби. В даному випадку, дитина набула право користування таким майном. Відповідно до закону, дитина набуває права користування майном, якщо його власником є її батьки. В судове засідання 17.06.2016 року представник Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації не з'явилась, попередньо через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги [PERSON] підтримує, а проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечує, у вирішенні даного спору покладається на думку суду. Третя особа - приватний нотаріус Вінницького районного управління юстиції Марунько О.Г. в судові засідання не з'являлась, попередньо подала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - Вінницької районної прокуратури Вінницької області в судові засідання також не з'являвся, попередньо через канцелярію суду від Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області неодноразово надходили письмові заяви, в яких йдеться про те, що предмет спору в даній справі не стосується інтересів та не порушує права Вінницької місцевої прокуратури, а тому відсутні підстави для участі Вінницької місцевої прокуратури в розгляді справи. Крім того, інтереси неповнолітньої [PERSON] в судовому засіданні представляє як законний представник - її мати [PERSON], а також до участі у справі з метою захисту інтересів неповнолітньої в якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування Вінницької РДА. Також на адресу Вінницької місцевої прокуратури не надходило жодних звернень органів державної влади та місцевого самоврядування, які є сторонами у розгляді вказаної справи щодо представництва їх інтересів в суді, а тому Вінницькою місцевою прокуратурою не вирішувалось питання щодо вступу у розгляд даної справи на захист інтересів держави. Враховуючи зазначене, підстави для участі Вінницької місцевої прокуратури в розгляді даної справи в якості третьої особи відсутні. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] суду показав, що проживає в с. Лука-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області. Знає [PERSON] та її чоловіка з 2006 року. Вони на початку серпня заселилися в будинок по [ADDRESS], почали там робити ремонт. А в кінці серпня 2006 року вона запросила його на день народження і вони ближче познайомилися. Знає, що будинок вони придбали в серпні 2006 року. На початку серпня вони почали робити там ремонт, а 28.08 - запросили його на день народження. В них вже тоді була маленька дівчинка. Там в них є земельна ділянка, на якій посаджені дерева. З того часу [PERSON] постійно там проживає. Йому відомо, що коли там ще проживали хлопці, то їм відрізали газ та світло. Хто погашав заборгованість, йому не відомо. Йому відомо, що сім'я [PERSON] брали кредит, в якому банку - не відомо. Не бачив, чи приїжджали представники банку. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідка, оглянувши матеріали кредитної справи, вивчивши письмові докази по справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Так, в судовому засіданні встановлено, що 27.10.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та гр. [PERSON] було укладено кредитний договір № VIH0GK02021070, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 78731,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.10.2026 року включно (т.1 а.с.14-15). У відповідності до вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, та якщо в договорі встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти на вищезазначену суму. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та гр. [PERSON] 30.10.2006 року також було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок з прибудовою та спорудами, загальною площею 258,70 кв.м, житловою площею 103,20 кв.м, який розташований в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30.10.2006 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. за реєстровим № 1284, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1677504, а також в іпотеку передано земельну ділянку загальною площею 0,1655 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області і належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.10.2006 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. за реєстровим № 1284, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 1677022 (т.1 а.с.190-192). Зобов`язання по кредитному договору відповідачем належним чином не виконувалося, в зв`язку з чим, враховуючи умови даного договору про несвоєчасне виконання зобов'язань, станом на 26.11.2014 року [PERSON] допустила заборгованість перед Банком, яка становить 183237,53 доларів США, що за курсом НБУ від 26.11.2014 року (а.с. 10) становить 2743065,82 грн. та складається з: 62879,43 доларів США - заборгованість за кредитом; 40832,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8320,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 71206,07 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується відповідним розрахунком (т.1 а.с.6-9). В результаті такого прострочення відповідач істотно порушила умови договору, так як позивач вчасно не отримав належні йому кошти і не використав їх в своїй діяльності. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.02.2011 року по цивільній справі № 2-34/11 стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 555533,22 грн.; звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області. З копії постанови ВДВС Вінницького РУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП № 33288116 від 18.12.2012 року з виконання виконавчого листа № 2-34, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області 12.03.2011 року, вбачається, що для задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 258,70 кв.м, що розташований в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області та належить [PERSON] (т. 2 а.с. 114). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.07.2013 року по цивільній справі № 128/329/13-ц виселено [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] з зазначеного будинку, однак, ДВС Вінницького РУЮ, у зв'язку з відмовою у наданні дозволу на виселення службою у справах дітей, не виселило неповнолітню [PERSON] з будинку. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.06.2015 року по цивільній справі № 128/329/13-ц повторно виселено [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] з житлового будинку в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області (т.1 а.с.193-194). Згідно ч.ч.1, 3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 статті 575 ЦК України визначено поняття іпотеки, відповідно до якого - іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч.1 ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право, у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 589 ЦК України визначені правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Частиною 2 статті 590 ЦК України визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Аналогічне положення міститься і в п.24 договору іпотеки, укладеного між банком та [PERSON] (т.1 а.с.190-192). Згідно ч.2 ст.589 ЦК України та ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв. які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно зі ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 цього Кодексу. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі частини 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Частиною 6 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Проте сам по собі факт відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання . Пунктами 1.9, 1.10 гл.2 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» визначено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин 4 та 5 статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до норм частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. У відповідності до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що місцем проживання вважається зареєстроване в законному порядку місце проживання чи перебування особи. Згідно ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, за загальним правилом місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків, одного з них, з ким вона проживає. Підставою для виникнення в неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один із його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення. Відповідно до копії довідки № 730, виданої виконкомом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області за серпень 2006 року, за адресою: [ADDRESS] який належить [PERSON], ніхто не зареєстрований та не проживає; заборгованості по сплаті комунальних послуг немає (т.2 а.с.127). З копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER], виданого Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 13.05.1999 року, вбачається, що на момент укладення іпотечного договору [PERSON] з 23.07.1996 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.124). Крім того, [PERSON] була взята на облік платника податків у Державній податковій інспекції м. Вінниця за зазначеною адресою проживання 22.01.2004 року за № 830, що підтверджується копією довідки № 117 від 22.01.2004 року (т.2 а.с.126). Маючи намір отримати кредит, в анкеті-заяві, яку заповнювала [PERSON] 23.10.2006 року, що міститься в матеріалах кредитної справи, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи, [PERSON] вказала про себе певну інформацію, а саме: крім іншого, що вона та її чоловік [PERSON] зареєстровані і проживають в [ADDRESS]; мають 1 дитину, але вік її не зазначено (т.2 а.с.128). Також оглядом матеріалів кредитної справи виявлено, що [PERSON] при укладенні кредитного договору № VIH0GK02021070 від 27.10.2006 року не повідомляла банк про наявність у неї на утриманні неповнолітньої дочки, що підтверджується копією вищезазначеної анкети-заяви [PERSON] та відсутністю в кредитній справі копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] Під час укладення спірного іпотечного договору та посвідчення його нотаріусом, останнім було перевірено факт відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, який був предметом іпотеки, про що свідчить довідка № 843 від 24.10.2006 року, видана Лука-Мелешківською сільською радою Вінницького району Вінницької області, яка наявна в матеріалах нотаріальної справи по спірному іпотечному договору, копія якої була надана суду на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів (т.2 а.с.64). Також судом встановлено, що лише 02.10.2009 року [PERSON] зареєструвалася за адресою: [ADDRESS] що підтверджується відповідними записами в паспорті [PERSON] (т.1 а.с.20 зі звороту). Таким чином, суд приходить до висновку, що неповнолітня [PERSON], [INFO], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження [NUMBER], виданого повторно 15.01.2014 року (т.1 а.с.197), на момент укладення іпотечного договору 30.10.2006 року була зареєстрована та проживала за місцем реєстрації своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] в судовому засіданні, що вона разом з сім`єю, в тому числі з неповнолітньою дитиною [PERSON], з серпня 2006 року проживала в житловому будинку в [ADDRESS] оскільки це не підтверджено належними доказами. Суд критично оцінює такі докази, надані [PERSON], як копія розрахункової книжки з оплати за природний газ за особовим рахунком [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] згідно якої станом на 01.08.2006 року газ було відрізано (т.2 а.с.110), та копія абонентської книжки по розрахунку за електроенергію за особовим рахунком 761373, за адресою: [ADDRESS] з якої вбачається, що 04.10.2006 року було здійснено заміну лічильника (т.2 а.с.111), оскільки вони не доводять факту проживання [PERSON] в будинку за вищезазначеною адресою саме з серпня 2006 року. Також суд критично оцінює ксерокопію листа головного інженера Вінницького управління газового господарства, наданого на лист-заяву від 21.10.2006 року, адресованого [PERSON], який остання надала для підтвердження встановлення газового котла за адресою: [ADDRESS] оскільки в ньому містяться лише роз`яснення технічних умов і вказано, що вони не дають право на підключення до діючої газової мережі та підлягають повторному погодженню через 24 місяці, а за необхідності - і коригуванню (т.2 а.с.142). Також не доводиться факт проживання з серпня 2006 року [PERSON] з сім`єю за адресою: [ADDRESS] показами в судовому засідання свідка [PERSON], який показав, що на початку серпня 2006 року [PERSON] заселилася в будинок і почала проводити там ремонті роботі, оскільки такі покази спростовуються фотографіями, наявними в матеріалах кредитної справи, зробленими в момент укладення іпотечного договору, з яких видно, що в будинку відсутні будь-які дитячі речі та не вбачається проведення ремонтних робіт (т.2 а.с.129-141). В зв`язку з викладеним, суд вважає, що [PERSON] з метою отримання кредиту свідомо і умисно не повідомила працівників банку, приватного нотаріуса про наявність у неї неповнолітньої дитини на момент укладення іпотечного договору, а також не зверталась в Орган опіки і піклування для отримання відповідного дозволу. Посилання [PERSON], що представники банку та нотаріус знали про наявність у неї неповнолітньої дитини, ніякими доказами не підтверджено, а тому суд їх не приймає. Отже, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] не мала і не має права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS] вона набула лише право користування житлом, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. Хоч укладення іпотечного договору і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої [PERSON] на користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Також відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Вищевикладене також відображено в правовому висновку ВСУ по справі № 6-384цс15, який викладено в такій редакції: «Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.». Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.590 ЦК України, ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» та самого договору іпотеки звернення стягнення на заставлене майно здійснюється, зокрема, за рішенням суду. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна індексний № 44537560 від 25.09.2015 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровані житловий будинок з прибудовами та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.155). Те, що при реєстрації права власності на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2006 року, кадастровий номер земельної ділянки площею 0,1655 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] було змінено на [NUMBER] підтверджується копією Державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] (т.1 а.с.176). Згідно листа управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області за № 28-28-99.2-294/2-16 від 28.03.2016 року, наданого на запит ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до п.8 постанови КМУ № 749 від 18.08.2010 року кадастровий номер земельної ділянки складається з таких структурних елементів - КОАТУУ:НКЗ:НКК:НЗД, де КОАТУУ - десятизначний код згідно Класифікатора об'єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96 останніми двома цифрами якого є нулі. Відповідно до Державного акта серії [NUMBER] від 19.10.2006 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2006 року № 1281 кадастровий номер земельної ділянки площею 0,1655 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] - [NUMBER]. Згідно технічної документації, виконавцем якої є ППВП «Еководземпроект», земельній ділянці гр. [PERSON], площею 0,1655 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] було присвоєно кадастровий номер [NUMBER], який відповідає даним про земельну ділянку та індексно-кадастровій карті, і видано Державний акт серії [NUMBER] від 15.06.2012 року. Тобто земельній ділянці, розміщеній за адресою: [ADDRESS] яка належить гр. [PERSON], присвоєно кадастровий номер [NUMBER], а пізніше змінено на [NUMBER] (т.2 а.с.113). Відповідно до ч.4 ст.79 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно ч.ч.9, 10 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. З копії довідки № 263, виданої виконкомом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 13.10.2015 року, вбачається, що житловий будинок [PERSON] знаходиться на земельній ділянці площею 0,1655 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер [NUMBER]), розташовані за адресою: [ADDRESS]. Вказана земельна ділянка була приватизована в 2012 році, з моменту купівлі будинку 2006 року земельна ділянка знаходилась у власності територіальної громади Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області (т.2 а.с.109). Суд критично оцінює вищезазначену довідку виконкому Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 13.10.2015 року, оскільки вона не відповідає дійсності. Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 30.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що земельна ділянка площею 0,1655 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS] належить продавцеві ([PERSON].) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Вінницьким районним відділом земельних ресурсів Вінницької області 19.10.2006 року (кадастровий номер [NUMBER]), що також підтверджується копією відповідного Державного акту (т.1 а.с.21, 188), тому вказана земельна ділянка не могла знаходилась у власності територіальної громади Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області з 2006 року по 2012 рік. Суд також критично відноситься до тверджень відповідача-позивача [PERSON] щодо того, що на момент укладення кредитного договору земельна ділянка взагалі не була приватизована ні [PERSON], ні нею, і що на момент укладення договору купівлі-продажу вона належала сільській раді, оскільки до 01.01.2013 року основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку. З 01.01.2013 року нова редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Також з 01.01.2013 року набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр», відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. Договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено 30.10.2006 року (т.1 а.с.188), а Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], був виданий на ім'я [PERSON] 19.10.2006 року, тобто станом на день укладення вказаного договору купівлі-продажу спірна земельна ділянка належала саме [PERSON], а не сільській раді, як вбачається з копії довідки № 263, виданої виконкомом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 13.10.2015 року (якій уже судом надано оцінку), тобто, ще до укладення зазначеного договору купівлі-продажу. Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті Іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Банк, заявляючи позовні вимоги, просить визначити ціну продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, що відповідає положенням вищевказаних норм. Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку земельної ділянки від 09.02.2016 року, її вартість складає 173021 грн. (т.2 а.с.22-41). Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача-позивача [PERSON], як на підставу для відмови в задоволенні позову банку, щодо того, що банком в уточненому позові не зазначено заборгованість, а також те, що оцінка предмету іпотеки проводилась не судовим експертом, з огляду на таке. В прохальній частині уточненого позову банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIH0GK02021070 від 27.10.2006 року в розмірі 183237 (сто вісімдесят три тисячі двісті тридцять сім) доларів 53 центи США, що за курсом НБУ від 26.11.2014 року становить 2743065 (два мільйони сімсот сорок три тисячі шістдесят п`ять) грн. 82 коп. (т.2 а.с.57-59). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти наданої представником банку оцінки предмету іпотеки, але клопотання про призначення експертизи для визначення вартості предмету іпотеки протягом всього часу розгляду справи ними заявлено не було. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Вінницької РДА за № 01-25/447 від 01.03.2016 року щодо надання (ненадання) дозволу Органу опіки та піклування на стягнення та реалізацію земельної ділянки вбачається, що останній не надав дозвіл на стягнення та реалізацію земельної ділянки площею 0,1655 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.21). Однак, вищезазначений висновок для суду не є обов`язковим, оскільки, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що зверненням стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку права неповнолітньої [PERSON] порушені не будуть. Крім того, згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилається представник відповідача-позивача [PERSON] як на одну із підстав для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Верховний Суд України з цього приводу висловив правову позицію, викладену в ухвалі від 27.05.2015 року по справі № 6-57цс15, яка полягає в тому, що згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Відповідно, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому вищевикладені норми законодавства, а також умови договорів між сторонами, які відповідають їм, дають суду законні підстави для часткового задоволення позову банку, за виключенням таких вимог, як надання прав банку на отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на реєстрацію правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на отримання кадастрового номеру земельної ділянки, на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, на можливість здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, оскільки такі вимоги не передбачені ст.39 Закону України «Про іпотеку». При вирішення питання про розподіл судових витрат суд керується ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial