Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому вказує, що 29.03.2010 р. між Банком та Відповідачем був укладений договір № б/н, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобовязання по поверненню кредиту Відповідач повністю не виконав та має заборгованість в розмірі 56 705 грн. 56 коп., яку просять стягнути з Відповідача, а також стягнути судові витрати. Представник Позивача в позовній заяві заявив клопотання, в якому позов підтримав і просив його задовольнити, а справу розглянути у відсутності представника Банку та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач надав заяву, у якій позов визнав частково, заперечивши лише проти стягнення з неї штрафу, і справу просив розглянути у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У ст. 611 ЦПК України зазначена, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У ч. 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Встановлено, що 29.03.2010 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, згідно якого Банк надав Відповідачу кредит у розмірі 3 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобовязання по поверненню кредиту Відповідач повністю не виконав та, згідно розрахунку Позивача, має заборгованість в розмірі 56 705 грн. 56 коп., що складається з 2 713 грн. 61 коп. заборгованості за кредитом, 47 016 грн. 49 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 3 799 грн. 87 коп. заборгованості за пенею та комісією та 3 176 грн. 45 коп. штрафу (фіксована частина в розмірі 500 грн. та процентна складова в розмірі 2 676 грн. 45 коп.). Враховуючи викладене, суд вважає що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом та пенею є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в частині стягнення з Відповідача 2 713 грн. 61 коп. заборгованості за кредитом, 47 016 грн. 49 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 3 799 грн. заборгованості по пені, а всього 53 529 грн. 10 коп. Разом з тим, щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд зауважує наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3). За положеннями ст. 61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Підпунктами 1.1.5.21 та 1.1.5.25 умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з п.п. 1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4 та 2.1.1.12.8.1 вищезазначених Умов передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобовязань за кредитним договором, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ст. 549 ЦК, згідно з якою штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд вважає, що їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15 та від 11.10.2017 р. № 347/1910/15-ц. За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 2 676 грн. 45 коп.). З Відповідача повинні бути стягнути на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial