Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Позивач 04.08.2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В своєму позові позивач зазначив, що 05.01.2014 року він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 480000 грн., а той, відповідно до досягнутої домовленості, видав йому позикову розписку, в якій зобов'язався повернути зазначену суму в строк до 05.07.2014 року. Посилаючись на порушення відповідачем домовленості по борговому зобов'язанню, на не виконання ним своїх зобов'язань щодо повернення боргу, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 480000 грн. 14.08.2014 року ухвалою суду, в якості забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], судом накладено арешт на майно, належне на праві власності відповідачу [PERSON], а саме: на автомобіль «Тайота Прадо», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов) [NUMBER]. Позивач в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про підтримання ним заявлених позовних вимог, з проханням їх задоволення в повному обсязі та можливістю розгляду справи в порядку заочного розгляду. До суду надійшла письмова заява від відповідача з повним визнанням позовних вимог позивача і з проханням слухати справу у його відсутності. Заява відповідача про повне визнання позову є добровільною, не суперечить закону, правам та інтересам сторін та третіх осіб, а тому приймається судом. Згідно ст.. 169 ЦПК України, справа, у відповідності до письмових заяв позивача і відповідача, розглянута у відсутність сторін, на підставі наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, в порядку письмового провадження. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні обставин справи, 05 січня 2014 року відповідач позичив у позивача 480000 грн., що підтверджується розпискою, яку відповідач написав власноруч, копія якої подана позивачем разом з позовом як доказ по справі. Згідно цієї розписки, відповідач зобов'язався повернути позивачеві взяті грошові кошти до 05.07.2014 року. На момент звернення позивача до суду, тобто, станом на 04.08.2014 року, відповідач не виконав перед позивачем свого боргового зобов'язання, що визнано відповідачем в його заяві про визнання позову. Статтею 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником, зокрема в ній зазначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України. Крім того, згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Тому, за вищевикладених обставин, коли факт заборгованості відповідачем грошових коштів доведений в суді, то позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 3775,80 гривень судових витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved