Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 08 червня 2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється банком, і він дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. [PERSON] належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, в зв'язку із чим станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість в розмірі 111 503,77 грн., яка складається із наступного: 2 913,52 грн. - заборгованість за кредитом, 97 769,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 034,74 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5 285,89 грн. - штраф (процентна складова), і яку позивач просить стягнути з відповідача. Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені. Ухвалою від 06 листопада 2018 року вказане рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених в позові підстав, зазначила, що внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов'язань порушено права банку, які підлягають судовому захисту. Просила стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 111 503,77 грн. та судовий збір, сплачений банком при зверненні до суду. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне. Ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України чітко визначено поняття та види договору, його зміст та форму. Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Якщо форму договору не додержано, він є нікчемним. Порядок відкриття рахунків, здійснення операцій з платіжними картками також врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та чинним на час підписання відповідачем анкети-заяви Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою правління НБУ від 19 квітня 2005 року № 137, які також передбачали обов'язкове додержання письмової форми кредитних договорів. При підписанні анкети-заяви відповідачу повинні були бути вручені його екземпляр анкети-заяви, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, чого позивачем зроблено не було. Наявність лише анкети-заяви, підписаної відповідачем, не може свідчити про факт відкриття рахунку, оскільки договір укладено не було. Є незрозумілим, чому анкета-заява [PERSON] підписана в 2010 році, а кредитну картку на підставі вказаної анкети йому було видано лише в 2012 році. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім зазначеного, позивачем не надано належних та допустимих доказів суми боргу. З надано банку розрахунку заборгованості не зрозуміло, яким чином позивачем нараховувались проценти за користування кредитом, розмір яких значно перевищує тіло кредиту. Підвищення банком процентної ставки в односторонньому порядку є незаконним. Позивачем також пропущено строк позовної давності звернення до суду, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вислухавши учасників справи, дослідивши надані суду матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до укладеного із ПАТ КБ «ПриватБанк» договору б/н від 08 червня 2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7, 151). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 УК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Звертаючись до суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. ПАТ КБ «ПриватБанк» надав до суду копію анкети-заяви від 08 червня 2010 року, підписану [PERSON], яка свідчить про те, що останній ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Таким чином, зазначена заява є договором між банком та відповідачем про надання банківських послуг. Щодо твердження представника відповідача про пропуск банком строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Однак, суд зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, пунктом 1.1.7.31 яких установлено, що строк позовної давності за вимогами банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років, не містять підпису відповідача. При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 08 червня 2010 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 08 червня 2010 року. Отже, на вимоги позивача розповсюджується загальний строк позовної давності щодо основного боргу та річний строк щодо неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В цих договірних відносинах строк виконання зобов'язання в цілому припадає на останній день строку дії картки. З наданих банком довідок вбачається, що строк дії картки № [NUMBER], виданої на підставі заяви від 08 червня 2010 року, визначено 03/16, тобто вона діє до 31 березня 2016 року (а.с. 120, 138, 147). Враховуючи наведене, днем виконання зобов'язання з повернення кредиту та припинення кредитування є 31 березня 2016 року, тому строк позовної давності, звернувшись до суду 27 березня 2018 року, позивач в даному випадку не пропустив. Заборгованість за кредитом у розмірі 2 913,52 грн. повністю підтверджується розрахунком заборгованості за договором № б/н від 08 червня 2010 року, тому підлягає стягненню з відповідача. Що стосується відсотків, то вони розраховані банком, починаючи з початку надання кредитного ліміту до 28 лютого 2018 року, тобто частина відсотків нараховувалась банком після закінчення строку кредитування та настання строку виконання зобов'язання з повернення кредиту в повному обсягу. Як було зазначено вище, строк дії кредитної картки «Універсальна», яка була видана [PERSON] 26 листопада 2012 року після підписання кредитного договору від 08 червня 2010 року, встановлено до 03/16. З правової позиції, яка міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, слідує, що зі спливом строку кредитування припиняється право позивача (банку) нараховувати проценти за кредитом, передбачені кредитним договором, але останній набуває права на застосування до боржника відповідальності, яка передбачена положеннями ст. 625 ЦК України. Зважаючи на вказану правову позицію, у правовідносинах, що виникли між сторонами у даній справі після 31 березня 2016 року - дати спливу строку кредитування, позивач не міг нараховувати проценти на підставі договору, а про застосування до боржника відповідальності за вимогами ст. 625 України в позові не просив. Відтак, позовні вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню лише щодо заборгованості по процентам, яка нарахована станом на 31 березня 2016 року за наданим табличним розрахунком на цю дату в сумі 16 050,09 грн., та відповідно до правової позиції ВС саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В стягненні решти суми процентів за кредитом, нарахованих після цієї дати, позивачеві слід відмовити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Сума в розмірі 5 034,74 грн., яка визначена банком в позові як пеня та комісія, є фактично пенею, оскільки Тарифами сплата комісії за цим договором не передбачена. Визначаючи розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача, необхідно врахувати положення ст. 258 ЦК України, тому пеня може бути стягнута лише в межах річного строку. Так, позивач звернувся до суду 27 березня 2018 року, здавши позовну заяву в цей день до відділення пошти, тому відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України пеня підлягає стягненню за період з 27 березня 2017 року по 27 березня 2018 року. Сума за цей період відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08 червня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], становить 1 200 грн. Нараховані банком відповідачу у цій справі за вищезазначеним кредитним договором штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 5 285,89 грн. - штраф (процентна складова) дійсно передбачені п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Проте, штраф та пеня є різновидом одного виду відповідальності (цивільної), Умовами та правилами надання банківських послуг вони нараховуються за ті самі види порушень відповідача за вищезазначеним договором, а тому у даному випадку порушуються вимоги ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За таких обставин, необхідно відмовити банку у задоволенні його позовних вимог до [PERSON] в частині стягнення штрафів в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 5 285,89 грн. (процентна складова). Таким чином, стягненню з [PERSON] підлягає сума 20 163,61 грн., а саме: 2 913,52 грн. - заборгованість за кредитом, 16 050,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 200 грн. - заборгованість за пенею. За загальним правилом, встановленим у частині 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольняється частково, то відповідач має компенсувати позивачеві понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у частині, пропорційній до розміру задоволених вимог. Позивач сплатив судовий збір за подачу позову в розмірі 1 762 грн. (платіжне доручення від 26 березня 2018 року). Позовні вимоги заявлялись на суму 111 503,77 грн., а задоволені на суму 20 163,61 грн., тому пропорційно до задоволених вимог компенсації позивачеві за рахунок відповідача підлягає сума судового збору в розмірі 318,63 грн. (1 762 х 20 163,61) : 111 503,77.

Outcome: partial