Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач 05.10.2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державного підприємства «Дніпропетровський електровозобудівний завод», третя особа: Дніпровська міська рада, про зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він мешкає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] який знаходиться на балансі відповідача. На сьогоднішній день відповідачем не передано гуртожиток до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, тим самим порушено права позивача на приватизацію житла в гуртожитку. Мешканці гуртожитку все частіше залишаються без світла або без води, також у гуртожитку відсутній газ, тому мешканці змушені користуватись електропечами і сплачувати великі суми за електроенергію, воду і тепло; виникають складнощі з реєстрацією членів сімей; люди, які на законних підставах прожили у гуртожитку тривалий час, не можуть приватизувати житлову площу. 25.03.2016 року позивач звернувся до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради щодо передачі гуртожитку до комунальної власності. Згідно відповіді від 21.04.2016 року повідомлено, що даний гуртожиток не є об'єктом комунальної власності територіальної громади міста, а його балансоутримувачем є відповідач. Відповідач жодного разу не звертався до Дніпровської міської ради з проханням прийняти гуртожиток до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Позивач просив суд зобов'язати відповідача передати до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] разом зі всіма інженерними мережами, що його обслуговують та стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Дніпропетровський електровозобудівний завод» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник третьої особи - Дніпровської міської ради Дика Н.В. не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем житлового приміщення загальною площею 31,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору № 08 найму житла гуртожитку від 03.06.2014 року (а.с. 35-36). Вказаний гуртожиток перебуває на балансі Державного підприємства «Дніпропетровський електровозобудівний завод» (а.с. 9). У відповіді Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 21.04.2016 року № Т-26 зазначено, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] не є об'єктом комунальної владності територіальної громади міста, балансоутримувач якого ДП «НВК «Електровозобудування»». Управління повідомило про готовність прийняти гуртожиток при виконанні порядку передачі відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», від 21.09.1998 року № 1482 «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», на підставі Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та рішення міської ради від 06.11.2002 року № 36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста» та наданні наступних документів: звернення на ім'я міського голови від балансоутримувача щодо передачі гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста; технічної та правовстановлюючої документації на об'єкти житлового фонду (технічний паспорт, документи про введення в експлуатацію, реєстраційне свідоцтво КП ДМБТІ); бухгалтерську документацію для складання передавального фінансового плану на подальше утримання, експлуатацію та капітальний ремонт гуртожитку; АВІЗО на передачу всіх зовнішніх інженерних мереж на баланс відповідних комунальних служб міста; проект акту приймання-передачі на гуртожиток, завізований членом комісії з приймання-передачі об'єктів права державної та іншої власності в комунальну власність територіальної громади міста; картки бухгалтерського та паспортного обліку мешканців гуртожитків, що передаються (а.с. 10). Згідно відповіді Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 11.09.2017 року № Т-238/1 за зверненням ініціативної групи мешканців гуртожитку, ДП «НВК «Електровозобудування»» з приводу передачі гуртожитку в комунальну власність територіальної громади міста не звертався (а.с. 11). Забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 500-VI. Пунктом 4 статті 3 вказаного Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки (як об'єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку. Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону. Крім того, Законом України від 21 червня 2012 року № 4995-VI «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» передбачено, що громадяни, які проживають у гуртожитках та на яких поширюється дія Закону № 500-VI, можуть приватизувати займані ними приміщення після передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Згідно із п. 19 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади ( ч. 2 ст. 4 Закону № 500-VI). Відповідно до ст. 1 Закону № 500-VІ дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у них. Проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте, в порушення вищезазначених вимог позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження проживання у гуртожитку на правових підставах більше 5 років, зокрема ордеру, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, не надано доказів на підтвердження права власності на гуртожиток та правового статусу гуртожитку. Крім того, враховуючи те, що орган місцевого самоврядування міста Дніпра не звертався до балансоутримувача гуртожитку - ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод» із заявою про передачу вищевказаного гуртожитку у власність територіальної громади на добровільних (договірних) умовах безоплатно, або на умовах попередньої оплати, суд приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити. Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача недоведені та безпідставні, а отже задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому понесені позивачем судові витрати за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed