Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач 03.07.2019 року звернулась до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в якому просила: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2002 року по 23 червня 2018 року; визнати квартиру [ADDRESS] , автомобіль Реugeot 3008, держномер [NUMBER], вінкод [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] , 1/2 частину автомобілю марки Реugeot 3008, державний номер [NUMBER] , вінкод [NUMBER] за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу номер: 875, посвідчений 02.06.2018 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41401329 від 02.06.2018 року; скасувати державну реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] , номер запису про право власності 26429735, дата та час державної реєстрації 02.06.2018 р., проведену державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Ганною Анатоліївною; усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , машиномісцем [ADDRESS] ; вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на машиномісце № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1566942851101, дата та час державної реєстрації 02.06.2018 р., проведену державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Ганною Анатоліївною; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 вартості автомобілю марки Реugeot 3008, державний номер [NUMBER] , вінкод [NUMBER] у розмірі 394500 гривень. В обґрунтування позову (т.1 а.с. 48-51) [PERSON] зазначила, що вона разом з відповідачем [PERSON] працювала на Обласній станції переливання крові. У січні 2002 року [PERSON] переїхав до позивачки в належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . В цій квартирі сторони розпочали спільне життя, ведення господарства та домашнього побуту. В кінці 2011 року за договором про інвестування у будівництво житла сторони придбали квартиру [ADDRESS] та машиномісце [ADDRESS] Ремонт у квартирі відбувався протягом 2013-2014 років. За цей період Позивачка витрачала належні їй грошові кошти в інтересах сім`ї на будівельні матеріали та оплату послуг будівельників, придбання меблів. З липня 2014 року по червень 2018 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали у вказаній квартирі по [ADDRESS] . У квітні 2017 року [PERSON] та [PERSON] придбали новий автомобіль марки «Пежо» 3008, 2017 р. в., державний номер [NUMBER] . Оскільки Позивачка не є водієм, право власності на автомобіль було оформлено на ім`я [PERSON] . Позивачка вважає недійсними договори купівлі - продажу вищевказаної квартири та машиномісця, укладені 02.06.2018 року [PERSON] з [PERSON] з огляду на те, що вказане майно перебували у їх з [PERSON] спільній сумісній власності і вона не надавала згоду на його відчуження. У відповідях на відзиви відповідачів [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с. 176 - 179, 183 - 190) представник позивачки додатково зазначив, що [PERSON] є близьким другом [PERSON] , якому повинно було бути відомо про те, що квартира [ADDRESS] та [ADDRESS] [NUMBER] були придбані під час спільного проживання та є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Надані [PERSON] квитанції про сплату комунальних послуг, спожитих у квартирі по [ADDRESS] та договір, укладений [PERSON] з Управлінням поліції охорони не спростовують фіктивність договорів купівлі - продажу квартири та машиномісця від 02.06.2018 року. Підтвердженням фіктивності договорів купівлі - продажу від 02.06.2018 року є їх укладення за ціною нижче ринкової, а також той факт, що [PERSON] не користується придбаною квартирою та машиномісцем. Також представник позивачки зазначив, що [PERSON] 07.09.2007 року здійснив продаж належної йому квартири [ADDRESS] за 7315,00 гривень, що було недостатньо для здійснення пайового внеску за квартиру по [ADDRESS] . Наданий [PERSON] договір позички від 03.09.2007 року не може бути доказом його проживання в будинку [ADDRESS] , оскільки не був нотаріально посвідчений. Договори позики, укладені між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не є належними доказами, оскільки [PERSON] , [PERSON] не мали в своєму розпорядженні грошових коштів, достатніх для надання позики [PERSON] . Ухвалою суду від 09.07.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. Цією ж ухвалою заяву [PERSON] про забезпечення позову було повернуто заявнику. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою суду від 07.08.2018 року було відкрито провадження по справі. Розгляд справи було призначено в загальному позовному провадженні. 03.10.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] (т.1 а.с. 91-94) в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] зазначив, що укладені між ним та [PERSON] 02.06.2018 року договори купівлі- продажу квартири та машиномісця в будинку по [ADDRESS] за формою та змістом повністю відповідають вимогам чинного законодавства, під час їх підписання між ним та продавцем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Розрахунок за придбані об`єкти нерухомого майна був проведений в повному обсязі, що підтверджується банківськими платіжними дорученнями. В пунктах 5 та 7 вищевказаних договорів купівлі - продажу квартири та машиномісця вказано, що об`єкти нерухомого майна не є спільною сумісною власністю внаслідок продажу не будуть порушені або обмежені права інших осіб. Продавець надав заяву про те, що він на час набуття квартири у шлюбі не перебував, не проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу, що вказані об`єкти нерухомості є його особистою приватною власністю, оскільки придбані ним за власні кошти. 02.06.2018 року під час укладення вищевказаних нотаріальних договорів [PERSON] повідомив йому, що відчужувані квартира та машиномісце були придбані ним після продажу в 2007 році належної йому однокімнатної квартири на [ADDRESS] . Також [PERSON] повідомив йому, що продаж нерухомості пов`язаний з його переїздом на роботу до Німеччини. Після купівлі [PERSON] . вищевказаної квартири [PERSON] зняв реєстрацію місця проживанні у ній. В подальшому [PERSON] була встановлена охоронна сигналізація та регулярно сплачуються комунальні платежі, що підтверджується відповідними договором та розрахунковими документами. На його думку вказані обставини повністю спростовують твердження позивачки відносно фіктивності придбання ним спірного нерухомого майна. 22.10.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] (т.1 а.с. 183-190) в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] зазначив, що з позивачкою [PERSON] він разом працював на Обласній станції переливання крові. Приблизно з березня 2002 року до кінця 2003 року він підтримував з [PERSON] близькі стосунки, які припинились, в тому числі через зловживання [PERSON] алкогольними напоями. З 2002 року до вересня 2007 року він проживав в належній йому на праві власності квартирі по [ADDRESS] . В зв`язку з продажем даної квартири, на підставі договору позички від 03.09.2007 року він до середини 2014 року проживав в будинку 891 [ADDRESS] , що на його думку спростовує твердження позивачки про їх спільне з [PERSON] проживання в період з 2002 року по 2014 рік в квартирі [ADDRESS] . Спірні квартира, машиномісце та автомобіль були ним придбані за рахунок грошових коштів, виручених від продажу у вересні 2007 року вищевказаної квартири по [ADDRESS] , грошових коштів, позичених у [PERSON] , [PERSON] , грошових коштів, знятих з власного депозитного рахунку та заробітної плати. Позивачка [PERSON] не приймала жодної участі у витратах на придбання квартири, машиномісця, автомобіля, проведенні ремонту, купівлі побутової техніки. Також [PERSON] зазначив, що у другій половині 2015 року йому зателефонувала [PERSON] і повідомила, що вона тяжко хвора, їй потрібні грошові кошти на лікування. У зв`язку з чим вона звернулась до нього з проханням дозволити їй деякий час пожити в його квартирі на [ADDRESS] з метою здати в оренду належну їй вищевказану квартиру [ADDRESS] і таким чином, накопичити кошти на власне лікування. У зв`язку з тим, що [PERSON] стало шкода [PERSON] , він погодився на її пропозицію з умовою, що таке проживання не буде занадто тривалим і вона буде жити на власні кошти. Проживання [PERSON] в квартирі тривало з кінця 2015 року до травня 2018 року. [PERSON] та [PERSON] проживали в окремих кімнатах, жодних стосунків у них не було, кожен жив на власні кошти. При цьому, він часто сварився з [PERSON] через зловживання нею алкогольними напоями. Спірні квартиру та машиномісце він був вимушений продати в зв`язку з від`їздом до Німеччини. В судовому засіданні 23.01.2019 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків та клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів та фотографій. Також було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення письмових доказів. Ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 07.03.2019 року. В судовому засіданні 07.03.2019 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування з Державної прикордонної служби України інформації стосовно перетинання [PERSON] державного кордону. Також було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик свідків. В судовому засіданні 23.04.2019 року було задоволено клопотання представника позивача про долучення письмових доказів. В задоволенні клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку та долучення фотокарток було відмовлено. Крім того, було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення письмових доказів. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні 03.07.2019 року було задоволено клопотання представника позивача та долучені до матеріалів справи висновок судової автотоварознавчої експертизи відносно автомобіля Peugeot 3008 та висновок судової оціночно - будівельної експертизи відносно вищевказаних квартири та машиномісця в будинку по [ADDRESS] . Також були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні 23.07.2019 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 08.08.2019 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Клєва А.А. підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Подчаха О.В. заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно за ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що [PERSON] з 12.02.1990 року по 29.12.2006 року працювала на посаді головного лікаря Одеської обласної станції переливання крові (т.1 а.с. 68-71). [PERSON] з 04.02.1997 року по 30.12.2006 року працював на посаді головного бухгалтера Одеської обласної станції переливання крові (т1 а.с. 233 - 234а). 01.02.2002 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом (т.1 а.с. 162). 08.02.2002 року [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за №5-167, була набута у власність однокімнатна квартира [ADDRESS] (т.1 а.с. 164). Як вбачається з матеріалів справи, у вказаній квартирі [PERSON] проживав з моменту її придбання, тобто з лютого 2002 року до вересня 2007 року. Факт його проживання за вказаною адресою підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , нотаріально посвідченою заявою свідка [PERSON] (т.1 а.с. 230) Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що в період з 2002 по 2007 роки вони неодноразово бували у вищевказаній квартирі, яку детально описали і не бачили в ній ознак спільного проживання [PERSON] з іншими особами, в тому числі з [PERSON] . В свою чергу, згідно позовної заяви [PERSON] в період з 2002 року по 2007 рік постійно проживала за адресою: [ADDRESS] в належній їй на праві власності квартирі. В зв`язку з продажем квартири по [ADDRESS], 03.09.2007 року між [PERSON] (позичкодавцем) та [PERSON] (користувачем) був укладений договір позички відповідно до п.1.1. якого позичкодавець передає, а користувач приймає в безоплатне користування садовий будинок [ADDRESS]». Відповідно до п.2.1. договору на підставі ч.2 ст.763, ст.827 Цивільного кодексу України договір позички був укладений на невизначений строк. Кожна із сторін договору має право відмовитись від договору у будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за 30 календарних днів. Згідно з п.3.2. договору будинок вважається переданим позичкодавцем користувачу з моменту підписання акту прийому - передачі будинку, підписаного сторонами. Відповідно до пункту 4.4.1. користувач має право безоплатно користуватись будинком для свого особистого проживання (т.1 а.с. 212). 03.09.2007 року між [PERSON] (позичкодавцем) та [PERSON] (користувачем) був підписаний акт прийому - передачі майна відповідно до якого [PERSON] прийняв будинок у безоплатне користування. На підставі додаткової угоди від 30.06.2014 року, з вказаної дати за взаємною згодою сторін дію договору було припинено (т.1 а.с. 215). Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на недійсність вищевказаного договору позички від 03.09.2007 року з підстав не здійснення його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.3 ст. 828 Цивільного кодексу України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.2 цієї ж статті договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 3 ст.827 ЦК України встановлено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.763 ЦК України (яка входить до Глави 58 ЦК України) якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Таким чином, ч.1 ст.793, ч.3 ст.828 ЦК України передбачають обов`язкове нотаріальне посвідчення договорів позички нерухомого майна, які укладаються на строк три роки і більше. Водночас ч.2 ст.763 ЦК України надає право сторонам укласти договір позички на невизначений строк. Суд зазначає, що чинне законодавство не містить обов`язку нотаріально посвідчувати договори позички нерухомого майна укладені на невизначений строк. Належність [PERSON] . вищевказаного будинку підтверджується: декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Одеські області відповідно якої будівництво будинку було розпочато в 1989 році та закінчено в 1999 році, технічним паспортом відповідно до якого будівництво садового будинку було завершено в 1999 році, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, державним актом на право приватної власності на землю від 18.11.1997 року відповідно до якого [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,055 га для ведення індивідуального садівництва за адресою: Прилиманська сільська рада, садовий кооператив «Лотос» (т.3 а.с. 112 - 128). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що в період з 2007 по 2014 роки вони регулярно бували у вказаному будинку і бачили, що [PERSON] проживає в даному будинку один, будь-які ознаки його спільного проживання з іншими особами, в тому числі з [PERSON] були відсутні. Також вказані свідки змогли детально описати сам будинок та прибудинкову територію. Факт проживання [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується нотаріально посвідченою заявою свідка [PERSON] (т.1 а.с. 230). У зв`язку з викладеним суд вважає встановленим факт проживання [PERSON] в період з 03.09.2007 року по 30.06.2014 року за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене. суд вважає необґрунтованими твердження позивача [PERSON] відносно спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю в період з 2002 по 2014 роки в квартирі [ADDRESS] . Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з липня 2014 року до червня 2018 року [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] не заперечується факт проживання [PERSON] у вказаній квартирі з середини 2015 року до моменту її продажу 02.06.2018 року. З приводу проживання [PERSON] у вказаній квартирі в період з середини 2015 року до 02.06.2018 року суд вважає встановленим факт того, що у другій половині 2015 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням дозволити їй деякий час пожити в його квартирі по [ADDRESS] з метою здати в оренду належну їй вищевказану квартиру [ADDRESS] і таким чином, накопичити кошти на власне лікування. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] зверталась до [PERSON] з таким проханням. При цьому, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що в 2014 році [PERSON] проводили складну та дорогу операцію на серці. Суд зазначає, що [PERSON] не надано доказів проживання з [PERSON] однією сім`єю, ведення спільного побуту та бюджету в період з 2014 по 2018 роки. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON] пояснив, що неодноразово бував у вказаній квартирі по [ADDRESS] та спостерігав проживання [PERSON] та [PERSON] у різних кімнатах. Крім того, [PERSON] зазначив, що [PERSON] зловживала алкогольними напоями. Факт зловживання [PERSON] алкогольними напоями підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого ПП «Медичний центр « Полінар » від 07.06.2018 року та її розпискою - згодою на протиалкогольне лікування пролоногованим препаратом дисульфирам, складеною 19.07.2012 року (т.1 а.с. 238а - 239а). Обґрунтовуючи спільне проживання з [PERSON] в період з 2002 по 2018 роки позивачка переважно посилається на показання свідків з її боку. Однак до таких показань суд ставиться критично, враховуючи наступні обставини. Свідок [PERSON] пояснила, що у квартирах по [ADDRESS] за період з 2002 по 2018 роки була по одному разу. При цьому, перебуваючи в квартирі по [ADDRESS] , вона не звертала увагу на те чи знаходяться речі [PERSON] у вказаній квартирі. [PERSON] вона в основному бачила в кафе. Вказане свідчить про те, що свідку не може бути достеменно відомо про те, чи вели сторони по справі спільне господарство та бюджет. Свідок [PERSON] зазначаючи, що їй відомо про обставини спільного проживання сторін по справі не змогла відповісти на питання представника відповідача [PERSON] , з якого року [PERSON] почала проживати в квартирі по [ADDRESS] , сказавши, що точно не пам`ятає, приблизно 2,5 роки тому, тобто з 2017 року, в той час як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] наполягають на тому, що [PERSON] почала проживати в цій квартирі з 2014 року. Крім того, [PERSON] зазначила, що [PERSON] казав їй про спільне з [PERSON] придбання квартири на [ADDRESS] , коли вони ще працювали на станції переливання крові, тобто до 2006 року, що спростовується тією обставиною, що меморандум на придбання цієї квартири був укладений [PERSON] з Обслуговуючим кооперативом «Середньофонтанський 19-А» 01.09.2007 року, коли [PERSON] припинив працювати на станції переливання крові. На думку суду, вказане свідчить про те, що [PERSON] не були достеменно відомі обставини відносно яких вона давала показання. Свідку [PERSON] обставини життя [PERSON] та [PERSON] в період до 2014 року невідомі взагалі. В квартирі по [ADDRESS] [PERSON] з її слів була не частіше 2 раз на рік, в основному на свята. Вказане свідчить про те, що свідку не може бути достеменно відомо про те, чи вели сторони по справі спільне господарство та бюджет. Свідку [PERSON] обставини проживання [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] невідомі взагалі. Відносно обставин проживання [PERSON] в період з 2002 по 2014 роки в квартирі по [ADDRESS] , слід зазначити, що за словами свідка вона не проживає з [PERSON] в одній парадній, спілкувалась з [PERSON] епізодично, в зв`язку з чим обставини спільного проживання не можуть бути їй достовірно відомі. Суд зазначає, що спільним для показань свідків з - боку позивача є те, що у квартирах по [ADDRESS] та Середньофонтанській вони були один раз, або приходили декілька разів на рік, вказані свідки не пояснили за якими саме ознаками вони визначили, що [PERSON] та [PERSON] ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. Суд звертає увагу на те, що жодному зі свідків з - боку позивачки невідомо, хто саме вкладав грошові кошти в придбання спірного майна. Суд вважає, що показання свідків з-боку позивачки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відносно спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період 2002-2014 років в квартирі [ADDRESS] повністю спростовуються вищевказаними письмовими доказами з яких можливо дійти висновку, що в період з 2002 по 2007 роки [PERSON] проживав у власній квартирі по [ADDRESS], показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є послідовними та підтверджуються письмовими доказами. Також суд приймає до уваги, що згідно показань свідка [PERSON] [PERSON] є хресним батьком онучки [PERSON] - [PERSON] , в зв`язку з чим [PERSON] міг бути присутнім на деяких святах сім`ї [PERSON] , сама [PERSON] за словами [PERSON] , неодноразово запрошувала його та [PERSON] до себе на квартиру по [ADDRESS] Жуковського пограти в карти. Крім того, [PERSON] та [PERSON] бачились на заходах, які влаштовували співробітники станції переливання крові. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 18.04.2019 року по справі № №552/6659/16-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги в якості доказів спільного проживання однією сім`єю надані позивачем фотографії (т.2 а.с. 150-156), оскільки вони засвідчують виключно факт спільного відпочинку сторін. Крім того, відносно вказаних фотографій позивачем не надано жодних відомостей з приводу часу та місця проведення фотозйомки. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 25.07.2019 року по справі №761/36009/15-ц належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Жодного з таких доказів позивачем не надано. Також судом враховується, що у кожної із сторін по справі є діти від попередніх шлюбів (у [PERSON] - син [PERSON] [INFO] народження (т.1 а.с. 34), у [PERSON] - дочка [PERSON] та двоє онуків), що свідчить про те, що у кожної зі сторін по справі є своя сім`я, значну різницю у віці ( [PERSON] старша [PERSON] на 17 років (т.1 а.с. 8, 31), припинення близьких стосунків між [PERSON] та [PERSON] в кінці 2003 року, стосунки [PERSON] з іншими жінками в період з 2003 по 2018 роки, що підтверджено показаннями свідка [PERSON] . В зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2002 року по 23 червня 2018 року. Також судом встановлено, що 01.09.2007 року між [PERSON] , як асоційованим членом, та Обслуговуючим кооперативом «Середньофонтанський 19-А» був укладений персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №2А/188. Відповідно до пункту 1 та п.4.4. меморандуму [PERSON] отримав право відповідно до повністю сплаченого паю отримати у власність об`єкт нерухомості - квартиру будівельний номер [NUMBER], загальною площею 72,40 квадратних метрів. Згідно пункту 12 меморандуму розмір паю асоційованого члена складає 417728,00 гривень, який він зобов`язаний у повному обсязі сплатити до 14.06.2009 року згідно графіку, вказаного в пункті 13 (т.1 а.с. 169 - 175). На підставі вказаного меморандуму [PERSON] було видане посвідчення серія - [NUMBER] від 14.09.2007 року про асоційоване членство в Обслуговуючому кооперативі «Середньофонтанський 19-А» (т.1 а.с. 176). З метою оплати пайового внеску відповідно до умов персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №2А/188, 07.09.2007 року вищевказана квартира на [ADDRESS] була продана [PERSON] покупцю [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №7-2816 (т.1 а.с. 165). Суд вважає доведеним факт продажу даної квартири квартира разом із меблями та побутовою технікою за 303000,00 гривень, що було еквівалентом 60000,00 доларів США (відповідно до офіційного курсу гривні до долару США 1 долар США=5,05 гривень, що підтверджується відомостями офіційного веб-сайту НБУ https://bank.gov.ua/markets/exchangerates/?date=07.09.2007&period=daily). Вказані обставини підтверджуються наступними доказами: складеною 07.09.2007 року [PERSON] розпискою про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 303000,00 гривень (т.1 а.с. 166), актом приймання - передачі цієї квартири (т.1 а.с. 167 - 168), висновком №230/2018 судової оціночно - будівельної експертизи, складеного 09.01.2019 року відповідно до якого середньо ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на вересень 2007 року становила 295703,00 гривень, що еквівалентно 58555,00 доларів США (т.2 а.с. 19 - 35). Суд вважає, що обставина продажу квартири по [ADDRESS] саме за 303000,00 гривень (60000,00 доларів США) та вкладення цих коштів в придбання квартири по [ADDRESS] підтверджується тим, що 07.09.2007 року в день продажу квартири по [ADDRESS], [PERSON] був внесений пайовий внесок в розмірі 250754,31 гривень та вступний внесок в розмірі 1670,91 гривень з метою придбання квартири по [ADDRESS] (т.1 а.с. 184 - 185). Також суд враховує показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які пояснили, що перед продажем у вересні 2007 року квартири по [ADDRESS] [PERSON] телефонував їм і радився з приводу ціни продажу даної квартири. В розмовах [PERSON] виказував намір здійснити продаж квартири за 60 - 70 тисяч доларів, а виручені від продажу кошти вкласти в придбання квартири в новому будинку по [ADDRESS] . Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] вже проживаючи в квартирі по [ADDRESS] , казав їй про те, що вказана квартира була ним придбана за рахунок продажу квартири по [ADDRESS] . В подальшому, 29.11.2010 року вищевказаний меморандум був викладений в новій редакції відповідно до пунктів 1.2., 4.4. якої [PERSON] після виплати паю мав отримати у власність квартиру будівельний номер [NUMBER] загальною площею 85,14 квадратних метрів. Відповідно до пункту 12 розмір паю складає 504360,00 гривень, який [PERSON] зобов`язався сплатити до 03.12.2010 року. У пунктах 13.1, 13.2 було зазначено, що станом на 29.11.2010 року [PERSON] було сплачено частину паю у розмірі 417728,31 гривень. Залишок паю у розмірі 86631,69 гривень [PERSON] був зобов`язаний сплатити в термін до 03.12.2010 року (т.1 а.с. 177 - 182). На підставі нової редакції меморандуму [PERSON] було видано посвідчення серія - [NUMBER] від 02.12.2010 року про асоційоване членство в Обслуговуючому кооперативі «Середньофонтанський 19-А» (т.1 а.с. 183). Факт оплати [PERSON] пайового внеску в розмірі 504360,00 гривень підтверджується довідкою обслуговуючого кооперативу «Середньофонтанський 19А» №28/01/11-2 від 28.01.2011 року (т.1 а.с. 189) та банківськими квитанціями, копії яких наявні в матеріалах справи (т.1 а.с. 184 - 188). На підставі сплати [PERSON] в повному обсязі пайового внеску згідно вищевказаного меморандуму, Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.11.2011 року йому було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,1 квадратних метрів (т.1 а.с. 197). Крім того, 14.05.2008 року [PERSON] , як інвестором, був укладений з ТОВ «Завод залізобетонних виробів - 3» договір №12/АП про інвестування. Відповідно до розділу 2 даного договору об`єктом інвестування є безумовне майнове право на новозбудоване майно: машиномісце № [NUMBER] , розташоване в підземному паркінгу житлового будинку групи «А» суспільно - житлового комплексу «Середньофонтанський» за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.5.1. договору розмір інвестицій складає 126250,00 гривень. Строки та порядок сплати інвестицій були визначені пунктом 5.2. договору (т.1 а.с. 198 - 201). Факт перерахування [PERSON] на поточний рахунок ТОВ «ЗБВ-3» грошових коштів у розмірі 126250,00 гривень в якості інвестиції за вищевказаним договором підтверджується довідкою ТОВ «Завод залізобетонних виробів - 3» №14/02/11-1 від 14.02.2011 року та банківськими квитанціями, копії яких містяться в матеріалах справи (т.1 а.с. 202, 202а, 203, 203а). На підставі сплати [PERSON] в повному обсязі інвестицій згідно вказаного договору, Виконавчим комітетом Одеської міської ради 29.12.2011 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на машиномісце № [NUMBER] , розташоване за [ADDRESS] , загальною площею 15,6 квадратних метрів (т.1 а.с. 207). Матеріалами справи підтверджується, що з метою придбання квартири [ADDRESS] та з метою здійснення ремонту в даній квартирі [PERSON] 02.05.2008 року та 26.10.2008 року були укладені із сестрою - громадянкою Російської Федерації [PERSON] договори позики відповідно до яких [PERSON] отримав позики на загальну суму 50000,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками (т.1 а.с. 221 - 224). Факт надання [PERSON] вказаних позик підтверджується самою [PERSON] у нотаріально посвідченій заяві свідка від 16.10.2018 року (т.1 а.с. 230), а також показаннями свідка [PERSON] , який пояснив, що у жовтні 2008 року він в аеропорту «Бориспіль» зустрічав [PERSON] , яка приїхала разом з чоловіком та донькою з метою позичити [PERSON] грошові кошти. Судом встановлено, що на даний час позичені [PERSON] у [PERSON] грошові кошти не повернуті. Наявність у [PERSON] грошових коштів, достатніх для надання [PERSON] позики в розмірі 50000,00 доларів США підтверджується довідками про її доходи за 2006, 2007, 2008 роки, які у сукупності склали 1787704,37 російських рублів, в тому числі за 2006 рік - 428662,84 рублів, у 2007 році - 604907,21 рублів, у 2008 році - 754134,32 рублів ( т.1 а.с. 227, 227а. 228, т.2 а.с. 88 - 101). Згідно даних щодо офіційного курсу російського рубля до долара США, встановленого Центральним банком Російської Федерації, які міститься на офіційному веб - сайті Центрального банку Російської Федерації за електронними адресами: https://www.cbr.ru/currency_base/daily/?date_req=31.12.2006 ; https://www.cbr.ru/currency _base/daily/?date_req=31.12.2007; https://www.cbr.ru/currency_base/daily/?date_req=31.12.2008 станом на 31.12.2006 року був встановлений курс 1 долар США = 26,33 російських рублів, станом на 30.12.2007 року 1 долар США = 24,54 російських рублів, станом на 31.12.2008 року 1 долар США = 29,38 російських рублів (т.1 а.с. 228а-229а) Таким чином, згідно вищевказаних довідок дохід [PERSON] в доларовому еквіваленті за 2006 - 2008 роки склав 66598,51 доларів США, в тому числі в 2006 році - 16280,39 доларів США, у 2007 році - 24649,84 доларів США, у 2008 році - 25668,28 доларів США. Суд вважає, що вказані обставини спростовують твердження позивача про відсутність у [PERSON] грошових коштів в розмірі, достатньому для надання вищевказаних позик. Таким чином, суд вважає доведеним факт використання [PERSON] грошових коштів в розмірі 50000,00 доларів США, отриманих ним від [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що для придбання вищевказаної квартири і машиномісця [PERSON] були використані зняті з його депозитного банківського рахунку грошові кошти в розмірі 9202,00 долари США, що підтверджується договором №990184124 банківського вкладу у доларах США, укладеного 28.12.2006 року [PERSON] з АКБ «Імексбанк» та заявою про видачу готівки №418 від 04.07.2008 року (т.1 а.с. 220-220а), а також заробітна плата, розмір якої вказано у виписці з системи персоніфікованого обліку за формою ОК-5, яка надається Пенсійним фондом України. З аналізу відомостей цієї виписки можливо дійти висновку, що в період з 2008 по 2018 рік середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала грошову суму, еквівалентну 1000,00 доларів США на місяць (т.1 а.с. 233-234а). Також судом встановлено, що [PERSON] у ТОВ «Фортуна груп ЛТД» за 885000,00 гривень був придбаний автомобіль PEUGEOT 3008 реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням №01 від 23.06.2017 року (т.1 а.с. 230а - 231а). З метою придбання даного автомобіля [PERSON] на підставі договору позики, укладеного 25.04.2017 року з громадянкою Ізраїлю [PERSON] , взяв у неї в борг грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, які на даний час їй не повернуті (т.1 а.с. 233 - 232а). Наявність у [PERSON] грошових коштів, достатніх для надання [PERSON] позики в розмірі 30000,00 доларів США підтверджується апостильованими та перекладеними українською мовою довідками про її доходи за 2015-2017 роки, долучених до матеріалів справи (т.2 а.с. 42-77). Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із ч.4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах: від 15.08.2018 року по справі № 361/5988/2016-ц, від 16.05.2018 року по справі № 409/3462/15-ц та Верховним Судом України в постановах від 25.12.2013 року у справі № 6-135цс13, від 23.09. 2015 року у справі №6-1026цс15 висловлена правова позиція відповідно до якої: «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними». В постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 24.07.2019 року по справі № 756/16094/14-ц, від 27.03.2019 року по справі № 331/8757/14-ц висловлена правова позиція відповідно до якої визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд зазначає, що позивач [PERSON] , посилаючись на придбання спірної квартири, машиномісця та автомобіля за спільні з [PERSON] грошові кошти не надала під час розгляду справи доказів оплати частини вартості квартири, машиномісця, витрат на проведення ремонту, придбання автомобіля. Посилаючись на участь у придбанні спірного майна, [PERSON] не вказує, які суми грошових коштів були нею витрачені в який період часу і на придбання якого майна. До позовної заяви [PERSON] була долучена копія її трудової книжки з якої вбачається, що вона з грудня 2006 року не працює, що на думку суду свідчить про відсутність у неї можливості приймати участь в придбанні спірного майна (т.1 а.с. 68-71). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що позивачка [PERSON] після звільнення у грудні 2006 року з Одеської обласної станції переливання крові не працювала, не займалась будь - якою діяльністю, яка може приносити дохід. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що їм невідома інформація про доходи позивачки [PERSON] Посилання [PERSON] на виписки з банківських рахунків як на доказ її участі у придбанні спірного майна (т.3 а.с. 70-97) є необґрунтованими з огляду на те, що, по-перше, з вказаних виписок не вбачається проведення жодних витрат на придбання спірного майна, по-друге, вказані виписки свідчать виключно про те, що [PERSON] розміщувала на депозитних рахунках грошові кошти, які по закінченню строку дії депозитного договору повторно розміщувались на таких рахунках. Показання свідка [PERSON] про участь [PERSON] в проведенні ремонту спірної квартири по [ADDRESS] не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що не підтверджуються іншими матеріалами справи. Свідок [PERSON] зазначила, що договір та будь-які інші документи з приводу виконання нею ремонтних робіт в квартирі по [ADDRESS] не складалися та не підписувались. Сама свідок в якості фізичної особи - підприємця не зареєстрована, обставини придбання спірної квартири по [ADDRESS] їй невідомі. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не надані докази прийняття участі (як фінансової, так і трудової) у придбанні спірних квартири, машиномісця та автомобіля, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю такими, що не підлягають задоволенню. Відносно позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі - продажу від 02.06.2018 року, укладених відносно квартири [ADDRESS] машиномісця [ADDRESS] . скасування рішень про державну реєстрацію права власності на вказане майно за [PERSON] суд зазначає наступне. 02.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені наступні нотаріально посвідчені договори купівлі - продажу нерухомого майна, розташованого в будинку [ADDRESS] : договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №875, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (т.1 а.с. 101 - 102); договір купівлі - продажу машиномісця №18, зареєстрований в реєстрі за №878, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (т.1 а.с. 106 - 107). Вказані договори купівлі - продажу за формою та змістом повністю відповідають вимогам чинного законодавства, під час їх підписання між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Розрахунок за придбані об`єкти нерухомого майна був проведений в повному обсязі, що підтверджується банківськими платіжними дорученнями №961 та №1009 від 18.06.2018 року на суму 973683,00 гривень та 134295,00 гривень відповідно (т.1 .а.с. 112 - 113). У пункті 5 вищевказаних договорів купівлі - продажу квартири та машиномісця вказано, що об`єкти нерухомого майна не є спільною сумісною власністю внаслідок продажу не будуть порушені або обмежені права інших осіб. Згідно пункту 7 вищевказаних договорів продавець надав заяву про те, що він на час набуття квартири у шлюбі не перебував, не проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу, що вказані об`єкти нерухомості є його особистою приватною власністю, оскільки придбані ним за власні кошти. Судом встановлено, що після продажу вищевказаної квартири [PERSON] зняв реєстрацію свого місця проживанні у ній (т.1 а.с. 82-83, 159). В свою чергу, [PERSON] була встановлена охоронна сигналізація та регулярно сплачуються комунальні платежі, що підтверджується відповідними договором та розрахунковими документами (т.1 а.с. 114 - 125). Дані обставини повністю спростовують твердження позивача відносно фіктивності вищевказаних договорів. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.1,ч.3 ст. 203 ЦК України). В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Жодних підстав для визнання договору купівлі - продажу, укладеного між відповідачами 02.06.2018 року відносно квартири [ADDRESS] , року судом не встановлено. У зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним такого договору є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed