Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 09.08.2006 року з відповідачем був укладений кредитний договір № ZPE0AU28300342 в сумі 64 639 грн. строком до 09.08.2013 року, зі сплатою за користування кредитом 1,25% на місяць (15 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати. Умови договору відповідач не виконує, станом на 23.09.2015 року має заборгованість у сумі 168 083 грн. 28 коп. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також стягнути з відповідача судові витрати. У подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що заборгованість по кредитному договору, укладеного з [PERSON] складає 168 278 грн. 79 коп., з яких: 29 740 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом; 2 153 грн. 04 коп. -заборгованість по процентам; 2 759 грн. 17 коп. - заборгованість за комісією; 133 626 грн. 02 коп. - заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відповідач [PERSON] та його представники із позовними вимогами не погодилися у повному обсязі. Надали зустрічний позов про захист прав споживача, визнання договору споживчого кредитування недійсним, в обґрунтування якого зазначають, що позивач в незаконно в односторонньому порядку підвищив проценту ставку за вказаним кредитним договором з 15% до 26,4% річних, про що він не був повідомлений належним чином. Посилалися на те, що на момент видачі кредиту відповідач за зустрічним позовом знав про тяжке матеріальне становище позивача, оскільки проводив перевірку майнового стану позичальника, перед підписанням кредитного договору не повідомив споживача у письмовій формі про всі ризики та сукупну вартість кредиту та без згоди [PERSON], продав майно, яке перебувало заставі банку як забезпечення виконання вимог за кредитним договором. Додатково [PERSON] просив застосувати строки позовної давності щодо задоволення вимог первісної позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому. У задоволенні зустрічної позовної заяви заперечував, вказавши, що підняття процентної ставки з 15% до 26,4% річних відбулося законно. Вказане підняття було передбачено кредитним договором, який було підписано [PERSON] та відповідає чинному законодавству. [PERSON] погодився на збільшення процентної ставки, що підтверджується діями останнього, а саме: сплата тіла кредиту та відсотків за новою відсотковою ставкою. У задоволенні заяви [PERSON] про застування строків позовної давності також просив відмовити виходячи з того, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 року, справа № 812/9546/12 строк позовної давності було перервано. Відповідач, представники відповідача за первісним позовом, у судовому засіданні просили суд у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічну позовну заяву задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 09.08.2006 року між «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZPE0AU28300342 в сумі 64 649 грн. на строк до 08.08.2013 року під 1,25% на місяць (15% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати . Згідно з п. 1 зазначеного кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 21 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 887 грн. 28 коп. Відповідно до п. 2.2. кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року позичальник зобов'язаний погасити кредит у порядку, сумах і строки, передбачені цим договором, сплатити банку відсотки за користуванням кредитом та винагороду. Згідно з п. 2.3.7. кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1 даного договору, у тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно при настанні умов, передбачених п. 2.3.3, у якому передбачено порушення позичальником зобов'язань, у тому числі, затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць. Відповідно до зазначеного кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата здійснюється в гривні. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання за договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим у останнього станом на 23.09.2015 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі складає 168 278 грн. 79 коп., з яких: 29 740 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом; 2 153 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам; 2 759 грн. 17 коп. - заборгованість за комісією; 133 626 грн. 02 коп. - заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами статті 526, статті 527 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року між «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 09.08.2006 року було укладено договір застави майна № ZPE0AU28300342, згідно з яким [PERSON] передав в заставу автомобіль «ЗАЗ-DAEWOO», модель: Т 13110, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, державний реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності останньому. Згідно з п. 15.7.1 та п. 15.7.3 зазначеного договору застави, у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем зобов'язання, передбаченого кредитним договором, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб. Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 27.05.2015 року даний транспортний засіб було знято з обліку на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2011 року, яким транспортний засіб було передано для реалізації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Вартість даного автомобіля відповідно до висновку експерта від 20.05.2015 року склала 55 000 грн., автомобіль був реалізований за 56 000 грн. про що свідчать пояснення представника банку та підтверджується розрахунком заборгованості у графі «погашення відсотків за 08.07.2015 рік». Оскільки банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Разом із тим, розглядаючи заяву [PERSON] щодо застосування позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд вважає за необхідне застосувати позовну давність. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом частини третьої статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 року, справа № 812/9546/12 строк позовної давності було перервано. Відповідно до вхідної відмітки Комунарського районного суду м. Запоріжжя на позовній заяві, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості 06.10.2015 року, надав розрахунок заборгованості станом на 23.09.2015 року, дивлячись на викладене вище з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 06.10.2012 року по 23.09.2015 року. До позовних вимог щодо стягнення пені слід застосувати спеціальну позовну давність в межах одного року, тому пеня підлягає стягненню за період з 23.09.2014 року по 23.09.2015 рік. Таким чином, згідно з розрахунком, наданого представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», 01.03.2017 року на виконання ухвали суду про витребування розрахунку з урахуванням строків позовної давності, заборгованість за кредитним договором за період з 06.10.2012 року по 23.09.2015 року складається з наступних сум: 29 740 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом; 2 153 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам; 2 759 грн. 17 коп. - заборгованість за комісією; заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором складає 40 122 грн. 27 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Із матеріалів справи слідує, що сума боргу за тілом кредиту становить 29 740 грн. 56 коп., а розмір пені (за рік) - 40 122 грн. 27 коп., тобто, значно перевищує розмір заборгованості. Виписними епікризами також підтверджуються доводи відповідача за первісним позовом про те, що його дитина має важкі хронічні захворювання, у зв'язку з чим потребує постійних витрат на лікування Врахувавши вищезазначене, суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та зменшити розмір вдвоє розмір неустойки до 14 870 грн. 28 коп. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за первісним позовом, складає 49 523 грн. 05 коп. (29 740,56 +2153,04 +2 759,17 +14870,28 грн.). Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON], то у її задоволені необхідно відмовити на підставі наступного. Судом встановлено, що 09.08.2006 року між «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZPE0AU28300342 в сумі 64 649 грн. на строк до 08.08.2013 року під 1,25% на місяць (15% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати . Згідно з п. 1 зазначеного кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 21 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 887 грн. 28 коп. Відповідно до п. 2.2. кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року позичальник зобов'язаний погасити кредит у порядку, сумах і строки, передбачені цим договором, сплатити банку відсотки за користуванням кредитом та винагороду. Згідно з п. 2.3.7. кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1 даного договору, у тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно при настанні умов, передбачених п. 2.3.3, у якому передбачено порушення позичальником зобов'язань, у тому числі, затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць. Відповідно до зазначеного кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата здійснюється в гривні. Судом встановлено, що у зустрічному позові позивач зазначає, що кредитний договір за змістом не відповідає вимогам законодавства, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Порушення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» полягає в тому, що не була виконана переддоговірна робота з ним як з позичальником; зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України; обмежено можливості позивача мати цивільні права та обов'язки, отримувати достовірну, повну та своєчасну інформацію щодо умов запропонованого кредиту. При укладенні кредитного договору мало місце введення позивача в оману банком, так як його як споживача, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було письмово повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, а також переваги та недоліки пропонованих сум кредитування, що дало б змогу зрозуміти при виборі виду кредитування всі валютні ризики, що покладаються на позичальника, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, перелік витрат з отримання кредиту, його обслуговування та повернення, адміністративних витрат, витрат на страхування, юридичне оформлення, що надало б позивачу змогу більш скрупульозно проаналізувати свої фінансові можливості. Договір не містить детального опису загальної вартості кредиту. Договір містить дискримінаційні, стосовно позивача як споживача, правила зміни відсоткової ставки, тому в силу п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на час укладення договору, є несправедливими, що відповідно до ст. 18 цього ж Закону тягне за собою недійсність цього договору. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що банк при укладенні оспорюваного договору свідомо ввів його в оману щодо істотних умов договору, тому на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України кредитний договір є недійсним правочином. Також посилається на те, що банк незаконно підвищив відсоткову ставку. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 року у справі № 812/9546/12, за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання незаконним збільшення кредитної ставки та про зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості, - яким [PERSON] було відмовлено у задоволені його позову до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання незаконним підвищення відсоткової ставки, встановлено наступні обставини та було надано їм правовому оцінку, а саме: Пунктом 2.3.1 кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року, укладеного між сторонами, передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користуванням кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом долара до гривні, встановленого НБУ на момент укладення кредитного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Враховуючи зміну середньозваженої ставки по кредитам банків України у гривні з 11,4% до 29%, підвищенням рівня облікової ставки Національного Банку України з 8% до 12% та зміну курсу долара США до гривні, більше, ніж на 10% керівництвом «ПриватБанк» 25.12.2008 року на оперативній нараді було прийнято рішення про збільшення процентної ставки та умови дострокового погашення кредиту. Вказане рішення було закріплене відповідним розпорядженням від 31.01.2008 року. На підставі прийнятого рішення, позивач по первісному позову направив відповідачу лист, в якому вказав, що відсоткова ставка за кредитним договором № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року, починаючи з 01.02.2008 року збільшується з 15% до 26,40% річних. При цьому, у разі погашення у строк до 01.02.2009 року суми заборгованості за кредитним договором: у розмірі 9 000 грн., відсоткова ставка за кредитним договором підвищується до 21,48% річних; у розмірі 16 000 грн., відсоткова ставка не змінюється та залишається на поточному рівні - 15% річних. У випадку незгоди із вказаними змінами банк пропонував у строк, не пізніше 20.01.2009 року звернутися у відділення «ПриватБанк», що обслуговує кредит останнього та надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. З реєстру № 527/9, наданого представником банка, вбачається, що позивач по первісному позову письмове повідомлення направив своєчасно - рекомендованим листом 07.01.2009 року. [PERSON] до 01.02.2009 року не погасив запропоновану «ПриватБанк» заборгованість та у подальшому, 18.02.2009 року, 30.03.2009 року, 10.06.2009 року, 19.10.2009 року, 25.12.2009 року, 19.04.2010 року та 14.05.2010 року сплачував суми за збільшеними відсотками, що підтверджується випискою з рахунку на ім'я [PERSON] та не заперечувалося представником останнього у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що сплачуючи відсотки на новою ставкою, [PERSON] прийняв пропозицію «ПриватБанк» щодо збільшення відсотків. Правочин вважається вчиненим (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 та ст. 1061 Цивільного кодексу України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661 (далі Закон № 661), яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору банківського вкладу щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10.01.2009 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач надіслав повідомлення про підвищення відсотків з 15% до 26,40% річних за укладеним договором з 01.02.2009 року з посиланням на те, що у грудні 2008 року банком прийнято таке рішення, і на підставі цього банком в наступному зроблені перерахунки процентів за договорами. Кредитний договір був укладений до 10.01.2009 року і в ньому сторони досягли домовленості про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити проценту ставку, і це вже є домовленістю сторін. Тобто діям банку щодо підвищення відсоткової ставки вже надано судом належну правову оцінку і зроблено висновок, що банк правомірно підвищив відсоткову ставку. Щодо посилань [PERSON] про те, що банком незаконно було реалізовано заставний автомобіль, то дані посилання також є безпідставними, оскільки даний автомобіль було вилучено на підставі акту-прийому передачі, де [PERSON] поставив свій підпис та дав на вилучення свою згоду. Даний автомобіль було реалізовано 08.07.2015 року на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 року у справі № 812/9546/12, за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання незаконним збільшення кредитної ставки та про зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості - яким вимоги банку про звернення стягнення на предмет застави було задоволено, і 08.07.2015 року від реалізації заставного майна, банк в рахунок погашення кредитної заборгованості отримав 56 000 грн., дана сума відображається у розрахунку заборгованості наданого банком у графі «погашення відсотків за 08.07.2015 рік. В спірному кредитному договорі чітко вбачається сума виданого кредиту - 64 639 грн., дата укладення кредитного договору - 09.08.2006 рік, строк на який видано кредит - до 08.08.2013 рік, відсоткова ставка - 15 відсотків річних, період сплати - з 21 по 28 число кожного місяця, ціль надання кредиту - для придбання автомобіля та сплати страхових платежів, сума щомісячного платежу - 887 грн. 28 коп., предмет застави - легковий автомобіль «ЗАЗ-DAEWOO», модель: Т 13110, рік випуску 2006. Таким чином, доводи [PERSON] щодо його необізнаності про сукупну вартість кредиту, відсоткову ставку, суму кредитних коштів, яка йому видавалася, спростовуються вищенаведеними фактами. Крім того, суд зазначає, що «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року та зміну до Закону України «Про захист прав споживачів» від 22.09.2011 року набули чинності вже після укладення кредитного договору № ZPE0AU28300342 від 09.08.2006 року. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 205 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з і ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. 88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Задоволена сума стягнення у розмірі 49 523 грн. 05 коп. складає 29,4 % відсотків від заявленої суми позовних вимог у розмірі 168 278 грн. 79 коп., сума сплаченого судового збору становить 2 506 грн. 25 коп., 29,4 відсотків від цієї суми становить 736 грн. 84 коп. Тому пропорційно частині задоволених позовних вимог (29,4 %) на користь позивача з відповідача слід стягнути 736 грн. 84 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial