Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.09.2015 року відповідач отримав кредит в розмірі 19096 грн. 18 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1-го по 25-е число кожного місяця, шляхом надання відповідачем Банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 08.03.2017 року має заборгованість в сумі 51015 грн. 91 коп., яка складається з наступного: 190096 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом; 2 грн. 81 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12221 грн. 44 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 19695 грн. 47 коп. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 25.09.2015 року в сумі 51015 грн. 91 коп., а також понесені ним судові витрати. До початку розгляду справи по суті [PERSON] , який є представником [PERSON] , який в свою чергу являється опікуном (законним представником) [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди. Ухвалою судді від 22.05.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] , який є опікуном (законний представник) [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди об`єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 31.10.2008 року [PERSON] уклав кредитний договір з ПАТ КБ «Приват Банк», з кредитним лімітом у розмірі 5000 грн. Відповідач стверджує, що 25.09.2015 року відповідач уклав генеральний договір на реструктуризацію заборгованості. Заборгованість за кредитним договором від 25.09.2015 року становить 51015 грн. 91 коп., яка складається з наступного: 190096 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом; 2 грн. 81 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12221 грн. 44 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 19695 грн. 47 коп. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Позивач вважає, що даний договір був укладений із значними порушенням законодавства ї є підстави для визнання його недійсним. Порядок визнання договорів недійсними передбачений ст. ст. 203 та 215 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач вважає, що договір суперечить п.п.1-3 ст. 203 ЦК України. У відповідності до договору №б/н від 25.09.2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» надав кредит в сумі 19096,19 грн., строком на 6 місяців з кінцевим терміном повернення 31.03.2016 року зі сплатою 0,001 відсотків в місяць на суму залишку заборгованості. Відповідно до п.2.1 Договору, Боржник зобов`язаний кожен місяць сплачувати 3182, 7 грн. Ця сума складає за умовами договору відсотки та не зрозумілі «другие расходы». На думку позивача п.п. 1.4.З., 2.1., 2.2., 2.9 та 2.11. кредитного договору підлягають визнанню судом недійсними, оскільки вони не відповідають нормам чинного законодавства та порушують його права з огляду на наступне. У відповідності до п. 1.4.3. Договору, Позичальник щомісяця, в день наступний за днем повернення кредиту, Боржник сплачує штраф у розмірі 17826,81 грн., за Договором від 31.10.2008 №SAMDN34000024070435 та 2266,66 грн., за Договором №б/н., від 25.09.2015 року. Відповідно до п.2.1 з 1 по 25 число Боржник зобов`язаний перераховувати 3182,7 грн., які складають заборгованість по кредиту, відсотків та інших витрат. У відповідності до п.2.2 у разі прострочення терміну погашення заборгованості, Боржник зобов`язаний сплатити суму штрафу, яка у 100% перевищує суму основного боргу у розмірі 20093,47 грн. Відповідно до п.2.9., відсоткова ставка боржника не є фіксованою і може змінюватись. Дана умова у договорі вводить Відповідача в оману щодо умов повернення кредитних коштів. Відповідно до п.2.11 Банк розпоряджається будь якими рахунками та має змогу переводити кошти для погашення заборгованості. З вищенаведеного вбачається, що оплату за договором кредиту встановлено декількома паралельними способами, а загальні умови кредитування є ознаками порушення прав як споживачів: щомісячна комісійна винагорода за надання кредитних коштів; проценти за користування кредитом, які нараховуються за кожен день користування кредитними коштами; сплата одноразових штрафів. Відповідно до ч.3 ст.53 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банку забороняється вчиняти будь-які дії щодо впровадження у своїй практиці недобросовісної конкуренції. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг. Положеннями ч. ч.1,2 ст.1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поняття «недобросовісна конкуренція» визначається як будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Статтею 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) до недобросовісної конкуренції віднесено дії щодо купівлі-продажу товарів, виконання робіт, надання послуг із примусовим асортиментом, тобто купівля-продаж одних товарів, виконання робіт, надання послуг за умови купівлі-продажу інших товарів, виконання надання послуг, непотрібних споживачу або контрагенту. Умовою укладення кредитного договору та надання відповідачу кредиту була, у тому числі, оплата нав`язаної відповідачем послуги - Банк має право розпоряджатися коштами Боржника, які акумульовані на будь - яких інших рахунках, які не мають відношення до даної угоди без відома Боржника та обов`язок боржника мати на будь - якому рахунку суму не менше 2062,61 грн. (п.1.3., 2.10., 2.11 Договору). Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Вказані норми чинного законодавства дають можливість зробити висновок, шо оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, приховавши у вигляді щомісячної комісійної винагороди фактично плату за користування кредитом, не зробивши реального розрахунку такої плати, Банк здійснив обман по відношенню до відповідача, як позичальника. Так, фактично, плата по кредиту на даний час має становити більш, ніж 250% від основної суми боргу. Таким чином, положення п. 1.4.З., 2.1., 2.2., 2.9 та 2.11 Договору суперечать імперативним нормам законодавства, а саме: положенням ст.627, ч.1 ст.1054 ЦК України, ч.2 ст.1, ч.3 ст.53, ч.1, 3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.1, 2 ст.1, ст.9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». У відповідності до п. 2.2 кредитного договору, «За прострочення повернення та /або сплати кредитних ресурсів, Позичальник сплачує штраф у розмірі 20093, 47 грн. Зазначений штраф сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п. 2.1 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Позивач вважає, що встановлення в договорі штрафних санкцій, та умов відсутності фіксованої кредитної ставки суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1 ЦК України) та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ст.1 Закону Україну України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових відносин», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно з ст.3 Закону Україну України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових відносин», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Однак, як зазначено в преамбулі, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодд відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, суб`єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності ті господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. За період нарахування пені, облікова ставка НБУ встановлювалася в межах від- 12,5 до 22 % річних, а на сьогодні вона становить 12.5%. Таким чином, на даний момент законодавство обмежує пеню розміром 12,5 % за кожен день прострочення. Розмір пені=СБ*(ОС*2)%/КДР*КДП, де СБ - сума боргу; ОС -ставка НБУ; КДР - кількість днів у році; КДП - кількість днів прострочення. 19096,15*(12,5*2):365*485 =6343 грн. Отже встановлення пені в розмірі, який за один рік перевищує суму заборгованості в 8 раз та 2,3 рази перевищує подвійну облікову ставку НБУ, порушує принцип розумності. Оскільки, кредитний договір є видом договором приєднання, умови якого розробляються банком і позичальник не впливає на зміст договору, банк, встановивши завищений розмір пені, порушив принцип добросовісності. Кредитний договір є консенсуальним, тобто, вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх його суттєвих умов, а не з моменту надання кредиту. У відповідності до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, штрафу, пені (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Оскільки вартістю кредиту є відсотки, то, очевидно, що встановлення пені в розмірі 12221,44 грн., порушує права Позичальника, як споживача. Таким чином, положення Договору суперечать основним засадам цивільного права, визначених ст. ст. 1,3 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1, ст. 11, частини восьмої ст.18, частини третьої ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України (справа про захист споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонками кредитний договір, всупереч ч.1 ст.1056-1 ЦК України не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана). Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення; порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше, ніж за 15 днів до дати збільшення. Позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Сама по собі вказівка в Умовах та Правилах надання банківських послу на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16, у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає, що зміна Банком процентної ставки є незаконною та такою, що здійснена з порушенням прав споживача по відношенню до [PERSON] , тому позовна вимога про стягнення процентів не може бути задоволена. [PERSON] на час укладення договору не володів у повному обсязі дієздатністю, як це передбачено ст. 30 ЦК України (цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними). На момент підписання кредитного договору №б/н від 25.09.2015 року за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.07.2013 року (справа № №128/749/13-ц) він був визнаний недієздатним та над ним було встановлено опікуна - його матір - [PERSON] . Тому, той факт, що начебто [PERSON] укладав будь - які правочини абсолютно спростовується, адже жодних належних та допустимих доказів банк не надав. У договорі про реструктуризацію боргу від 25.09.2015 року, яку надав банк, не вказано місто укладення договору, копію договору Опікун не отримував, і загалом таке нахабне ставлення банку до клієнтів обурює. Протягом 2016 року час від часу працівники банку телефонували і пояснили, що начебто [PERSON] надав усну згоду на отримання реструктуризацію боргу, але жодного підпису ні він, ні опікун у даній згоді не ставили. [PERSON] , починаючи з 1994 року перебуває на обліку в психіатричній лікарні ім. Ющенка, є інвалідом другої групи, діагноз: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Помірно виражений апато-абулічний тип дефекту. З 2007 року [PERSON] активно лікується, отримав групу інвалідності. [INFO] [PERSON] , померла, опікуном [PERSON] став [PERSON] , рідний брат [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.41 ЦК України недієздатна фізична особа не може укладати будь-який правочин. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Такою нормою є ст.226 ЦК України, якою встановлена недійсність правочинів, вчинених недієздатною особою за відсутності схвалення правочину опікуном. Відповідно до вищезазначеного, недієздатна особа не має обсягу прав для відкриття особистого рахунку. Оскільки ні мати [PERSON] , ні брат не укладали даних договорів, питання про нарахування та стягнення заборгованості є абсурдним та необґрунтованим. Тому, вся сума боргу, а саме: 51015,91 грн., яка була отримана в результаті надання кредитного ліміту [PERSON] у розмірі 19069,18 грн., нарахована неправомірним чином, так як Банком було порушено норми цивільного кодексу щодо здійснення правочину з недієздатною особою. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.5 ППВСУ №9, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту роз`яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред`явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Тобто, в резолютивній частині рішення суду обставина констатується, а не вирішується як окрема вимога. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 02 березня 2016 року № 308цс16. Так, ВСУ, скасовуючи судове рішення, виходив із того, що ст.215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК тощо). Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у разі невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (п.5 ППВСУ № 9). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з оспоренням та не визнанням іншими особами. Відповідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому 'їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. В ухвалі ВССУ від 31 травня 2017 року у справі №756/2999/15-ц, у фабулі судового акту зазначено, що банк не має право стягувати одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобов`язань, оскільки подвійна цивільна відповідальність заборонена ст. 61 Конституції України Отже, стягнення 19695,47 грн., є незаконним та таким, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Всі вищенаведені доводи узгоджуються із рядом рішень по аналогічній категорії справ. [PERSON] позбавлений можливості працювати, постійно потребує опіки та догляду, після смерті матері тягар догляду, лікування та матеріальної підтримки ліг на руки брата, законного опікуна. В наслідок ситуації, яка виникла навколо фінансових претензій «Приват Банку» (нервові стреси, дзвінки працівників, образливі погрози на дверях біля житла) та зазнав суттєвих психологічних травм: напруга, нервозність, дратівливість, страх можливого недосягнення справедливості, потреба в униканні обставин, що нагадують про подію травмування, труднощі виконання повсякденних обов`язків, важкість ведення поточної діяльності, переживання сильного психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій. Негативний вплив відомих обставин, зумовлює непереривність циклу, психологічно руйнівних переживань, викликаних стресогенною подією її життя. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в спорів про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних відповідачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Також, неодноразово [PERSON] знаходив наклеєні у себе на дверях повідомлення від ПАТ КБ «ПриватБанк» з погрозою стягнути з нього у якості боргу його єдине житло та земельні ділянки, що також є досить травмуючим для слабкої психіки. Як наслідок, [PERSON] , спричинена моральна шкода. Оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, [PERSON] було замовлено експертизу для встановлення точного розміру моральної шкоди (ст.106 ЦПК України), яку виконав спеціаліст з правом проведення психологічних експертиз - Шлапак Ольга Вікторівна . Відповідно до висновку експерта Шлапак О.В. від 05.12.2017 року, розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] складає 460 800,00 (чотириста шістдесят тисяч вісімсот) гривень. Стаття 5 Європейської конвенції гарантує право на свободу та особисту недоторканність, а тому є ключовим елементом захисту прав особи. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Де Білде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium) від 18 червня 1971 року, це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Особиста свобода є фундаментальною умовою, якою кожен повинен користуватися, і позбавлення якої дуже ймовірно матиме прямий і негативний вплив на користування багатьма іншими правами. За наведених обставин позивач вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди обґрунтовані у повному обсязі та підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача - відповідача Ткач Ю.А. первісний позов підтримав, мотивуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задоволити. Зустрічний позов [PERSON] не визнав, заперечував щодо його задоволення, пояснивши, що ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 25.09.2015 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по наступним кредитним договорам: № VIW6V19UF, SAMDN34000024070435 від 19.08.2008 року та від 27.10.2008 року. Тобто, з 25.09.2015 року відповідач має невиконані кредитні зобов`язання за якими ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості. За власним бажанням він звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Банком, пішовши на зустріч відповідачу, погоджено підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаними договорами. Банком при підписанні договору реструктуризації було списано: пені в розмірі -15604,63 грн. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 19096,19 грн., з урахуванням суми першого внеску в розмірі 3182,70 грн. (п. 1.4. Генеральної угоди). Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме: з 25.09.2015 року по 31.03.2016 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме: шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Статтею 628 ЦК України визначено, шо зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. З моменту підписання генеральної угоди пройшло 2 роки та відповідач до Банку не звертався з запитами/претензіями щодо відсутності одного з кредитних договорів, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з його рахунків та решти заперечень, які були висловлені в суді, що додатковий раз підтверджує хибність тверджень відповідача та бажання уникнути відповідальності. Більше того, відповідачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень, відповідно до вимог Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як на підставі доказів сторін, наданих суду для обгрунтування своєї правової позиції. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Банком надані наступні докази, які підтверджують правомірність укладення генеральної угоди та наявність невиконаних кредитних зобов`язань: копія кредитних договорів; розрахунки заборгованості; генеральна угода; фото клієнта з картою; копія паспорта відповідача. В угоді зазначена валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, номери кредитних договорів, суми боргу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами генеральної угоди до її підписання відповідач отримав повну інформацію про умови договору та власноруч підписав генеральну угоду про реструктуризацію. Згідно ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішення суду. Статтею 41 ЦК України встановлені правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун. При оформленні кредитного договору Позичальником були надані всі необхідні документи (паспорт, ІПН і тд.), з урахуванням аналізу яких співробітник Банку не міг знати про недієздатність позичальника, більше того, позичальник довгий час користувався кредитними коштами та належним чином виконував зобов`язання за договором. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно ч.ч.1 -3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільстві Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, незалежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. В п. 4 тієї ж постанови вказано, що необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 226 ЦК України тощо) та оспорювані - якщо їх недійсність не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 7 тієї ж постанови передбачено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала па виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за ціпами, які існують на момент відшкодування. Статтею 1057-1 ЦК України встановлені особливі умови застосування правових наслідків визнання кредитних договорів недійсними, а саме у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Отже, за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. За положеннями ч. 1 ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Згідно ч.1 ст. 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо ці особи (в тому числі і опікун), дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії до Іншої сторони. Відповідно ч. 3 ст. 226 ЦК України опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов`язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна. Факт отримання коштів за кредитним договором не спростований та не заперечується. Крім того, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості з зазначенням розміру заборгованості за даним кредитним договором, на що суд уваги не звернув. Оскільки, [PERSON] не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (не має необхідного обсягу цивільної дієздатності) на момент винесення рішення, а його опікуном є [PERSON] то саме з нього підлягає стягненню майно, одержане недієздатною фізичною особою - [PERSON] за нікчемним правочином - кредитним договором. Відповідач - позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] , в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували щодо його задоволення; зустрічну позовну заяву підтримали, мотивуючи її обставинами, викладеними в ній, просили позов задоволити, зокрема, представник [PERSON] зазначив, що при укладенні, як кредитного договору, так і при підписанні Генеральної угоди про реструктуризацію [PERSON] , на підставі рішення суду був визнаний недієздатним, над ним встановлено опіку; він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому є всі правові підстави для визнання вчиненого правочину недійсним. Крім того, надали суду заяву про застосування строку позовної давності по вимогах позивача за первісним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.09.2015 року відповідач отримав кредит в розмірі 19096 грн. 18 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1-го по 25-е число кожного місяця, шляхом надання відповідачем Банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом (т.1 а.с. 5 - 29). У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 08.03.2017 року має заборгованість в сумі 51015 грн. 91 коп., яка складається з наступного: 190096 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом; 2 грн. 81 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12221 грн. 44 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 19695 грн. 47 коп. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди (а.с. 4). Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.2 статті 1054 та ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.07.2013 року [PERSON] визнаний недієздатним та йому призначено опікуна (т.1 а.с.72). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.01.2016 року над недієздатним [PERSON] встановлено опіку та призначено опікуном його брата - [PERSON] (а.с.т.1 а.с. 71 ). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] , починаючи з 1994 року перебуває на обліку в психіатричній лікарні ім. Ющенка, є інвалідом другої групи (т.1 а.с. 75 зворот). Згідно ч.2 ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки судом встановлено, що на момент вчинення правочину [PERSON] в силу свого психічного стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за рішенням суду визнаний недієздатним та перебував під опікою, суд вважає, що наявні підстави для визнання такого правочину недійсним, в розумінні ч.1 ст. 215 ЦК України, з огляду на що в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - слід відмовити. Задовольняючи частково зустрічну позовну заяву [PERSON] , суд виходить з того, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 460800 грн., не підлягають до задоволення, так як відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 1167 ЦК України, якою регулюються позадоговірні зобов`язання. В той час спірні правовідносини між сторонами є договірними і відповідними нормами передбачені санкції за порушення договору, а не відшкодування моральної шкоди. Визначаючись щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк», суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1600 грн. 00 коп. залишити за позивачем - відповідачем ПАТ КБ «Приват Банк». З огляду на часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , той факт, що останній звільнений від сплати судового збору при подачі зустрічного позову, суд вважає за необхідне судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed