Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно позову, 08.06.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який в подальшому перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №258і/2007, на підставі якого останній отримав кредит та зобовязався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені договором, платежі. В забезпечення виконання зобовязань позичальника 08.06.2007 року між вказаним банком та [PERSON] був укладений договір поруки №П 258і/2007, відповідно до якого у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В результаті того, що боржник [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором виконував не належним чином, утворилась заборгованість станом на 01.11.2017 року в розмірі 30\~554,18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 19\~116,82 доларів США та заборгованості за процентами 11\~437,36 доларів США. На підставі ст.ст.543, 554, 1049, 1054 ЦК України позивач ПАТ «Укрсоцбанк» просить суд стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] вказану кредитну заборгованість, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору. У своєму відзиві відповідачі [PERSON] зазначили про своє невизнання позову з огляду на те, що у правовідносинах між банком та боржником сплив трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, а у правовідносинах з поручителем через припинення поруки, оскільки вимоги до поручителя не були предявлені протягом шести місяців відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України. Одночасно відповідачами надана суду заява про застосування до правовідносин строку позовної давності. У відповіді на відзив позивач ПАТ «Укрсоцбанк» в особі представника [PERSON] на позові наполягав, зазначивши про те, що п.4.5 кредитного договору щодо спливу строку користування кредитом був змінений відповідно до п.3 додаткової угоди №1, яким боржнику встановлено пільговий строк для виконання вимоги кредитора про погашенню зобовязання. Банк спрямував боржнику дві письмові вимоги, які повернулися з відміткою пошти «по закінченню терміну зберігання», у звязку з чим відлік строку позовної давності слід рахувати по першій вимозі з 26.04.2014 року, який є пропущеним з поважних причин у звязку з АТО, а по другій вимозі з 15.05.2016 року, який банком не пропущений, оскільки позов спрямовано до суду поштою 14.11.2017 року. Оскільки зобовязання по поверненню кредитної заборгованості не виконано, на підставі ст.ст.599, 1048 ЦК України банк просить позов задовольнити. У своїх запереченнях представник відповідачів [PERSON] на викладені позивачем ПАТ «Укрсоцбанк» у відповіді на відзив пояснення та аргументи зазначив, що після виникнення, передбачених п.4.5. кредитного договору, вказаний договір в жовтні 2013 року припинив свою дію та позивач втратив з цього часу можливість нараховувати та вимагати стягнення щомісячних платежів за кредитом, процентів, комісійних, неустойки тощо. В підтвердження своїх доводів представник відповідачів послався на правові позиції Верховного Суду, викладені в аналогічних справах. У своїй додатковій відповіді на заперечення представника відповідачів [PERSON] представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] зробив акцент на відмінність «строку дії договору» від «строку (терміну) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Послався на постанову ВСУ у справі №6-249цс15 від 02.12.2015 року, з огляду на яку зазначив, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то з відповідачів підлягають стягненню проценти за кредитом в межах строку позовної давності, у звязку з чим просив позов задовольнити в межах строків позовної давності. У судове засідання представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] [PERSON] проти позовної заяви з вищенаведених підстав заперечував та просив суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши представника відповідачів, дослідивши надані заяви по суті справи та докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав Судом встановлено, що 08.06.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який в подальшому перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №258і/2007, відповідно до п.1.1.1. якого позивач зобовязався надати відповідачу грошові кошти у тимчасове користування окремими частинами зі сплатою 13% річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 30 000 доларів США. Виходячи з умов п.1.1.1. кредитного договору погашення отриманого кредиту має здійснюватися позичальником шляхом оплати 250 доларів США на користь кредитора до 15 числа кожного місяця, починаючи з 15.07.2007 року і по 07.06.2017 року, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 07.06.2017 року на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.2.5 кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється в валюті кредиту щомісячно до 15 числі місяця, наступного за місяцем, в якому нараховуються проценти. Згідно п.3.3.7. кредитного договору позичальник зобовязаний сплачувати кредитору проценти в розмірі, передбаченому п.1.1.1. цього договору та комісії в розмірах, визначених в додатку №1 до цього договору в порядку, визначеному п.п.2.6, 2.8, 2.9 цього договору та тарифами. В забезпечення виконання зобовязань позичальника 08.06.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який в подальшому перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений договір поруки №П 258і/2007, відповідно до якого у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 13.05.2011 року між кредитором ПАТ «Укрсоцбанк» та позичальником [PERSON] була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №258і/2007 від 08.06.2007 року, відповідно до якої сторони підтвердили станом на дату укладення додаткової угоди залишок заборгованості за кредитом в розмірі 19\~881,46 доларів США. Внесли зміни до графіку погашення кредиту, у звязку з чим починаючи з листопада 2010 року погашення залишку кредитної заборгованості здійснюється до 20 числа включно кожного місяця, згідно з графіком, шляхом щомісячної оплати позичальником 355,02 доларів США на користь кредитора, начинаючи з 20.11.2012 року і по червень 2017 року, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 07.06.2017 року на умовах, визначених цім договором. Аналогічна за змістом додаткова угода №1 була укладена 13.05.2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» з поручителем [PERSON] За правилами ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до наданого ПАТ «Укрсоцбанк» розрахунку, станом на 01.11.2017 року заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором становить 30\~554,18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 19\~116,82 доларів США та заборгованості за процентами 11\~437,36 доларів США. Водночас, як встановлено вище, сторони обумовили як строк дії договору з кінцевим терміном повернення грошових коштів, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу. Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка може неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач [PERSON] допустив неналежне виконання своїх зобовязань, передбачених п.3.3.7, п.3.3.9 кредитного договору, оскільки 01.07.2013 року здійснив останній платіж в розмірі 2 800 доларів США та в подальшому виконання своїх зобовязань припинив, зокрема наступний платіж до 20.08.2013 року (включно) не вчинив, чим з 21.08.2013 року допустив прострочення платежу. При цьому, пунктом 4.5 кредитного договору сторони обумовили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пп.3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, у відповідності до п. 4.5 договору обовязок відповідача [PERSON] погасити кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції настав через 60 днів, тобто 21.10.2013 року, однак не був ним виконаний, а відтак саме з 22.10.2013 року банк мав право захищати свої порушені права у визначеному законом порядку, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду лише 14.11.2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до\~ч.5\~ст.261\~ЦК України\~За зобов'язаннями\~з визначеним\~строком виконання\~перебіг позовної\~давності починається\~зі спливом\~строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У даній справі встановлено, що відповідно до вищевикладеного п.4.5 кредитного договору сторони кредитних правовідносин врегулювали в договору питання зміни строку виконання зобовязання та визначили умови такої зміни. Оскільки платіж за кредитним договором позичальник [PERSON] здійснив 01.07.2013 року (до 20 числа включно кожного місяця), то наступний платіж він повинен був вчинити по 20.08.2013 року включно, а тому відповідно до п.4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 60 днів. Протягом наступного робочого дня, а саме 21.10.2013 року, позичальник погашення кредиту в повному обсязі, сплату процентів за фактичний час використання кредиту та нарахованих штрафні санкції (штрафу, пені) не вчинив, у звязку з чим з 22.10.2013 року у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із цим позовом лише 14.11.2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 07.12.2016 року у справі №6-719цс16, за результатами розгляду якої складено правовий висновок. Суд критично ставиться до доводів представника позивача щодо початку відліку строку позовної давності з 25.04.2014 року, а саме дати штемпеля на поштовому конверті, в якому на адресу боржника та поручителя спрямовувалася вимога про повне погашення заборгованості за кредитом, яка не була вручена та повернута з відміткою «по закінченню терміну зберігання». Так, згідно п.3 додаткової угоди №1 до кредитного договору сторони домовилися, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, кредитор має\~право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник в свою чергу зобовязується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора. Згідно п.7.2 кредитного договору датою отримання повідомлення, направленого рекомендованим листом, вважається, зокрема, дата поштового штемпеля відділення звязку одержувача. Суд звертає увагу на те, що п.3 додаткової угоди №1 передбачає саме право банка вимагати за певних умов дострокового повернення кредиту від позичальника, на відміну від положень п.4.5 кредитного договору, що змін не зазнав, який передбачає безумовний прямий обовязок позичальника по погашенню кредиту. Таким чином, невиконання боржником положень п.4.5 кредитного договору є підставою відліку строку позовної давності для реалізації права банка на звернення з позовом до суду. Одночасно слід зазначити, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц (провадження №61-2404св18). Суд не приймає доводи представника відповідачів щодо припинення поруки на підставі ст.559 ч.4 ЦК України. Так, згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Як зазначалося вище, 21.10.2013 року позичальник повинен був повністю погасити кредит на підставі п.4.5 кредитного договору, однак цього не зробив. Як вбачається вимога від 11.04.2016 року була спрямована на адресу поручителя [PERSON] та повернулася відправнику з поштовим штемпелем від 25.04.2014 року та відміткою «по закінченню терміну зберігання», що є належним сповіщенням поручителя відповідно до п.6.1 договору поруки, яке проведено у визначений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк. Враховуючи те, що позовні вимоги до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] предявленні зі спливом позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитом слід відмовити. Крім того, суд відзначає, що позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності до матеріалів справи не надав. Відповідно до ст.141 ч.2 п.2 ЦПК України у звязку з прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed