Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач 01.09.2016 року звернувся до суду з позовом до ЗАТ «Спіка», треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання майнових прав та визнання права власності на гараж. Позов обґрунтовано тим, що 12.12.2012 року між позивачем та ЗАТ «Спіка» укладено інвестиційно-підрядний договір №б/н про будівництво гаражу [NUMBER] в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А. Позивачем зазначено, що на виконання умов договору ним повністю сплачено повну вартість гаража у сумі 25951,00 грн., що підтверджується квитанцією серії 01АХ №234157 від 15.11.1999 року, квитанцією серії АХ №234158 від 15.11.1999 року, квитанцією серії 01 АХ №234161 від 01.02.2000 року. За умовами договору ЗАТ «Спіка» зобов'язалось збудувати за кошти позивача індивідуальний гаражний бокс, а після завершення будівництва - передати позивачу у власність зазначений об'єкт інвестування, шляхом укладення акту прийому-передачі по факту складення технічного паспорта Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. На даний час комплекс підземних гаражів за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А в експлуатацію не введений з невідомих позивачу причин, позивач вважає свої права порушеними, що змусило останнього звернутися до суду із позовом, в якому позивач просить визнати за ним майнові права на гараж [NUMBER] загальною площею 38,70 кв.м., в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. м. Ушакова, 34-А, а також визнати за позивачем право власності на гараж [NUMBER] загальною площею 38,70 кв.м., в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. м. Ушакова, 34-А та вирішити питання щодо судових витрат у справі. У судовому засіданні 26.01.2017 року позивач підтримав позов у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 26.01.2017 року представник відповідача Данильчук М.Я. не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем майнових прав на гараж [NUMBER] загальною площею 38,70 кв.м., в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. м. Ушакова, 34-А, а в частині позовних вимог щодо визнання права власності на зазначений гараж просив відмовити позивачу у задоволенні цих вимог, про що також зазначив у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 71-73). Представник третьої особи: Державної архітектурно-будівельної інспекції України Руденко М.В. у судовому засіданні 26.01.2017 року заперечував проти позову, зазначивши, що на даний час комплекс підземних гаражів за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А в експлуатацію не введений та не проведено державну реєстрацію по вказаному об'єкту, відтак просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в частині визнання права власності на гараж, а в іншій частині позовних вимог поклався на розсуд суду про що також зазначив у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 60-64). Представник третьої особи: Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві у судове засідання 26.01.2017 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається із матеріалів справи, 12.12.2012 року між позивачем та ЗАТ «Спіка» укладено інвестиційно-підрядний договір №б/н про будівництво гаражу №51а в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А (а.с. 6). 31.12.2012 року між позивачем та ЗАТ «Спіка» укладено додаткову угоду до інвестиційно-підрядного договору №б/н від 12.12.2012 року, відповідно до умов якого змінено порядковий номер гаражу з №51а на [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до п.3.1. інвестиційно-підрядного договору №б/н від 12.12.2012 року по закінченню будівництва підрядник з належної йому частини передає гараж замовнику. У пункті 3.2. зазначено, що готовність гаража по закінченню будівництва підтверджується відповідним актом. Гараж передається замовнику у технічному стані, передбаченому проектно-кошторисною документацією. У п.3.3. договору сторони погодили, що підрядник надає замовнику усі необхідні документи, а також сприяє в оформленні права власності на нього. Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем сплачено вартість гаража у сумі 25951,00 грн., що підтверджується квитанцією серії 01АХ №234157 від 15.11.1999 року, квитанцією серії АХ №234158 від 15.11.1999 року, квитанцією серії 01 АХ №234161 від 01.02.2000 року (а.с. 40-41). За умовами договору ЗАТ «Спіка» зобов'язалось збудувати за кошти позивача індивідуальний гаражний бокс, а після завершення будівництва - передати позивачу у власність зазначений об'єкт інвестування, шляхом укладення акту прийому-передачі по факту складення технічного паспорта Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Як вбачається із матеріалів справи, 31.12.2012 року між позивачем та ЗАТ «Спіка» укладено Акт [NUMBER] прийому-передачі гаражного боксу [NUMBER], загальною площею 38,70 кв.м., розташованого в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А (а.с. 8). Згідно додатку, який додано до позовної заяви, вбачається, що 18.12.2012 року Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна було проведено технічну інвентаризацію об'єкта, за результатами якої виготовлений технічний паспорт (інвестиційна справа №21893) на гараж [NUMBER] (будівельний №52), що розташований за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А. Відповідно до примітки, зазначеної у технічному паспорті, дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана. Нумерація гаражних боксів надана умовно. Об'єкт не прийнятий в експлуатацію (а.с. 10). Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після прийняття об'єкта в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього. Зважаючи, що станом на час розгляду даного позову в суді об'єкт новоствореного нерухомого майна не введений в експлуатацію, підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання права власності на гараж [NUMBER] загальною площею 38,70 кв.м., в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. м. Ушакова, 34-А, суд не вбачає. Окрім того, суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачем. В силу вищезгаданих статей закону, позивачем не доведено порушення його прав та інтересів зі сторони відповідача - ЗАТ «Спіка», оскільки, як встановлено судом під час розгляду справи, договірні зобов'язання, які існували між сторонами згідно інвестиційно-підрядного договору від 12.12.2012 року №б/н про будівництво гаража, виконані сторонами належним чином. Майнові права позивача на гараж [NUMBER] загальною площею 38,70 кв.м., в комплексі підземних гаражів, за адресою: 03164, м. Київ, вул. М. Ушакова, 34-А відповідачем ЗАТ «Спіка» не порушуються, а подання позову до суду зумовлено бажанням визнати право власності на самочинно збудований об'єкт без додержання вимог та порядку встановленого законодавством України. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed