Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач 03 лютого 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що ? частина домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську належала [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.1963 року. Інша ? частина належала на праві власності [PERSON]. Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 453/3 від 22.10.1963 року останнім було дозволено будівництво житлового будинку № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську замість старого. У період з 1964 року по 1973 рік ними на місті старого зруйнованого будинку був збудований новий. Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 223/29 від 27.04.1984 року за [PERSON] було встановлено право власності на ? частину спірного домоволодіння та дозволено будівництв будинку, також було покладено обовязок внести зміни до генплану через МБТІ. Однак, мати за життя вказане рішення не зареєструвала. Після смерті [PERSON] його ? частину домоволодіння успадкував його син [PERSON] 31.01.2011 року [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на ? частину домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську. Позивач є єдиним спадкоємцем, та у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки відсутній належним чином оформлений правовстановлюючий документ на спадкове майно. Позивач просив встановити юридичний факт належності спадкодавцю [PERSON], яка померла 31.01.2011 року ? частини домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську, на підставі Рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 223/29 від 27.04.1984 року; визнати за позивачем право власності на ? частину домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], яка померла 31.01.2011 року. Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, згідно письмових заперечень позовну заяву не визнав та просив відмовити в її задоволенні в повному обсязі. Від третіх осіб надійшли письмові заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справ встановлено, що ? частина домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.06.2009 р., виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-2045. Інша ? частина вказаного домоволодіння належала на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.1963 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-201 (а.с.15). Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 453/3 від 22.10.1963 року [PERSON] та [PERSON] дозволено будівництво житлового будинку № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську замість старого. Рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 223/29 від 27.04.1984 року узаконено житловий будинок № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську за [PERSON] та [PERSON]; зобовязано останніх внести зміни до генплану через МБТІ (а.с.16). [PERSON] 31 січня 2011 року померла (а.с.11). У першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Ст. 1268 ЦК України надано право спадкоємцю за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи до майна померлої 31.01.2011 року [PERSON], встановлено, що 18.03.2011 року [PERSON]звернувся з заявою про прийняття спадщини (а.с.52-66). Отже, позивач вчасно, в шестимісячний строк, звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON]. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об»єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Однак, в судовому засіданні встановлено, що після закінчення будівництва спадкодавець, тобто мати позивача представила збудований житловий будинок для прийомки комісією, однак за життя не набула права власності на цей будинок. А тому до позивача перейшли лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. З наданих позивачем документів не можливо встановити, що спадкодавець за життя набула право власності саме на спірний житловий будинок, оскільки в документах є розбіжності. Відтак, враховуючи вищевикладене позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту належності спадкодавцю [PERSON], яка померла 31.01.2011 року ? частини домоволодіння № 46 по вул. Зорі в м. Дніпропетровську, на підставі Рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 223/29 від 27.04.1984 року не підлягають задоволенню. Оскільки спірне майна не увійшло до спадкової маси після смерті [PERSON], то позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на це майно також не підлягають задоволенню. Крім того, позивач [PERSON] звернувшись до суду з вказаним позовом зазначив, що померла [PERSON] його мати. Однак, з наданих до суду документів вбачається, що в прізвищі позивача , та документах на право власності померлого спадкодавця [PERSON] є розбіжності. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed