Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач 06 червня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-5). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після смерті батька він є власником 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 380 кв.м. Вказану земельну ділянку позивач має намір приватизувати, для чого звернувся до ТОВ «Бізнес Експерт» для визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості де розташоване домоволодіння [ADDRESS]. Але погодити визначені межі земельної ділянки із суміжними користувачами, якими є домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS], власниками яких є [PERSON] та [PERSON], позивачу так і не вдалось, так як сусіди відмовились підписувати складені акти із визначеними межами земельної ділянки. Уточнивши свої позовні вимоги та посилаючись на викладені обставини та обґрунтування, позивач просить суд визнати за ним право на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), - без підпису [PERSON] та [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.99). Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду її представник за договором адвокат [PERSON] надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Вимоги позову не визнає та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі (а.с.100). Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. У задоволенні вимог просить відмовити (а.с.98). Третя особа - Дніпровська міська рада в особі свого представника за довіреністю - Касьянової Н.В., у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду представник надала письмову заяву, в якій просить у задоволенні позов відмовити (а.с.97). Третя особа - Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів Дніпропетровської області в особі свого представника не з'явилась. До суду надіслала письмові пояснення, в яких просить справу вирішити на розсуд суду (а.с.45-47). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] належить 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS]. Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці, для проведення підготовки приватизації якої позивач звернувся до ТОВ «Бізнес-Експерт» (а.с.6). Сертифікованим інженером-геодезистом [PERSON] складено акти від 29.03.2017 року «Про встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» та про «Приймання - передачі межових знаків на зберігання» (а.с.17,18). Суміжними власниками та землекористувачами вказаного домоволодіння є домоволодіння [ADDRESS], власником якого є [PERSON] та домоволодіння [ADDRESS], власником якого є [PERSON] (а.с.49). Положеннями ст.. 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина друга статті 118 ЗК України). Згідно із частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України). Відповідно до частини восьмої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка, яка є частиною робіт для визначення та відновлення меж земельних ділянок, які в подальшому передаються у власність, включає в себе, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Тобто, обов'язковою умовою приватизації землі особою є узгодження між сусідніми землекористувачами меж земельної ділянки. Згідно ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно ч.1,4,5 ст. 159 ЗК України земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви. У рішенні органу місцевого самоврядування або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, визначається порядок його виконання. Рішення передається сторонам у триденний строк з дня його прийняття. Земельним кодексом України та Інструкцією про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему № 376 від 18 травня 2010 року, не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акта, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Згідно вимог п.3.12 зазначеної Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Встановлено, що в актах від 29.03.2017 року «Про встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» та про «Приймання - передачі межових знаків на зберігання» відсутні підписи власників суміжних домоволодінь. Крім того, достовірно встановлено та підтверджено сторонами у судовому засіданні, що власники суміжних домоволодінь - [PERSON], [PERSON], не мають оформленого права користування чи то права власності на земельні ділянки, на яких розташовані їхні домоволодіння, тобто земельні ділянки на теперішній час перебувають у комунальній власності. Більш того, позивач у передбаченому законом порядку не виготовив технічної документації з метою отримання земельної ділянки у власність, не надав жодних доказів того, що він звертався до відповідних органів задля належного здійснення приватизації спірної земельної ділянки. За таких обставин позивачем, в силу вимог статті 15 ЦК України, не доведено порушення, невизнання або оспорювання його права на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні. Окрім того, визначені статтею 16 ЦК України способи захисту порушених прав та інтересів у суді, не передбачають такого способу захисту прав як визнання права на приватизацію земельної ділянки без підпису власників суміжних земельних ділянок. Згідно ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку із чим, сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed