Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач 03.03.2021 року звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на своє утримання, посилаючись на такі обставини. Вона з 03.01.2020 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюб між ними не розірваний, проте відповідач перестав надавати їй будь-які кошти як на утримання доньки, так і на її утримання. На даний час відповідач не піклується про неї, кошти їй не надає. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує соціальну допомогу та матеріалу допомогу від її батьків. Відповідач офіційно не працює, але має регулярний дохід, має можливість та зобов`язаний надавати допомогу на її утримання до досягнення дитиною трьох років, однак не надає таку допомогу їй добровільно. Також вказала, що нею подано до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] трьох років. Ухвалою про відкриття провадження від 20.04.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] , що надійшла на електронну адресу суду 07.06.2021 року (а.с. 19), в якій відповідач не погоджується з тим, що не надає матеріальної допомоги на утримання дружини та вказує, що щомісячно на картковий рахунок позивача перераховує кошти, що підтверджується відповідними документами, доданими до цієї заяви. Також вказує, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, але не більше 1/6 частини його заробітку, враховуючи стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини його доходів на підставі виданого судом судового наказу по цивільній справі № 182/1252/21. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 03.01.2020 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с.3,4), яка на даний час проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Факт проживання дитини разом з позивачем не заперечувався відповідачем під час розгляду даної справи. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилалася на відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача на її утримання та на утримання доньки. При цьому зазначала, що відповідач офіційно не працює, проте має регулярний дохід, тому має можливість надавати таку допомогу у розмірі 1/4 частини його доходів. Судом також встановлено, що згідно судового наказу, виданого Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 26.04.2021 року по справі № 182/1252/21, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку ( доходу) до повноліття дитини. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Згідно з ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд, даючи оцінку доказам наявним у матеріалах справи, дійшов висновку про те, що відповідач має обов`язок надавати допомогу на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, виходячи з наступного. Відповідач, згідно наданих суду документів офіційно не працевлаштований, має аліментні зобов`язання щодо утримання доньки у розмірі ј частини його доходів, проте має можливість працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Щодо розміру аліментів, суд вважає за необхідне виходячи з принципу розумності та справедливості, позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, проте у меншому розмірі ніж просить позивач, а саме в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), щомісяця, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: partial