Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач 08.05.2019 року звернувся до суду із позовом, у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, [PERSON] та [PERSON] , а саме шляхом визнання за [PERSON] право власності 1/2 ідеальної частки в [ADDRESS] , загальною площею 61, 5 кв. м., та визнання за [PERSON] право власності 1/2 ідеальної частки в [ADDRESS] , загальною площею 61, 5 кв. м. Також просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати понесені у зв`язку зі сплато судового збору при подачі позову, а також витрати на проведення оцінки вартості квартири. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на підставність таких, просив суд такі задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, проти поділу спільної власності подружжя не заперечила, однак не погодилась з вимогою позивача про стягнення з неї судових витрат та витрат понесених у зв`язку із проведенням витрат понесених при проведенні оцінки вартості квартири. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконань, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1996 року, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 07.09.1996 року./а.с.4/ 17 квітня 2003 року відповідачка [PERSON] , перебуваючи у шлюбних відносинах, придбала в [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] ./а.с.5/ Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 713034 від 05.06.2003 року [PERSON] на підставі вище вказаного договору набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] . /а.с.6/ У судовому засіданні судом було встановлено, що, дійсно, під час укладення договору купівлі - продажу від 17.04.2003 року, такий було оформлено на ім`я відповідачки, однак фактично, спірне майно, а саме квартира, була придбана сторонами з спільні кошти, а, оскільки сторони перебували у шлюбних відносинах, необхідності поділу та документального оформленні придбання квартири та зазначення двох власників [PERSON] та [PERSON] у них не було. Вказане твердження також визнала відповідачка у судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 3 визначено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно змісту позовних вимог, сторони набули спірне майно за свої кошти, а також беручи до уваги, що сторони домовимись, що таке буде належати їм обом, що не заперечує відповідачка. Згідно роз`яснень даних у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1, 3 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу /статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК/, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як вбачається з матеріалів позовної заяви спірне майно було придбане спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , та як встановлено судом, [PERSON] цього не заперечує, та не притендує на вказнане. Дані обставини справи стверджуються матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, що стосуються розподілу спільної квартири знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачки суми сплаченого судового збору та витрат понесених на проведення витрат понесених при проведенні оцінки вартості квартири, суд вважає що такі слід стягувати у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, а саме. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідачки витрат понесених при проведенні оцінки вартості квартири. Так, при поданні позову, позивач долучив копію звіту про оцінку нерухомого майна, з якого слідує, що ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме квартири [ADDRESS] , становить 1 161 500 грн. /а.с.7-8/. З самого ж позову вбачається, що [PERSON] не зазначає суми витрат, які поніс позивач на проведення оцінки вартості квартири, а з самого ж звіту, долученого позивачем, таких відомостей встановити неможливо, оскільки така інформація у самому звіті відсутня. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved