Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16.06.2006року було укладено договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відповідачем. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконує, до цього часу відповідач кошти не повернув, крім того, у зв'язку з невиконанням умов договору, боржник зобов'язаний сплатити суму боргу, процент за користування та штраф, в зв'язку з чим має заборгованість у сумі 55562,86грн, тому просить стягнути суму боргу та сплачені судові витрати з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з викладених в ньому підстав та просив позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні, застосувавши строк позовної давності, посилаючись на те, що договір було укладено 16.06.2006р., але відповідно до розрахунку, який надав представник позивача, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту 21.08.2009р, у той час як з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом Банк звернувся лише 09.11.2015р. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до слідуючого. В судовому засіданні встановлено, що 16.06.2006року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку із зміною Банку, змінено найменування банку на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н на суму 10000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», зі сплатою відсотків у розмірі 36% річних, строком на рік. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що у зв'язку з порушенням зазначених зобов'язань за договором, відповідач станом на 31.08.2015р., має заборгованість в сумі 55562,86грн, з яких: заборгованості за кредитом - 9689,24грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 42751,58грн; штрафи: в сумі 500грн - фіксована частина та в розмірі 2622,04грн - процентна складова. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно ст. 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У зв'язку із тим, що відповідач факт отримання коштів не заперечував, кошти позивачу не повернув, відсотки за користування кредитом не сплатив, а тому право позивача є порушеним. Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виходячи з наведеного вищезазначений кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим. Згідно п. 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Офіційне тлумачення статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» надано також Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Також, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до п.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Згідно із п.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що кредитний договір було укладено на 12 місяців, строком з 16.06.2006р. до 16.06.2007р., а останній платіж погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] був здійснений 21.08.2009р., тому загальний строк позовної давності за основною вимогою сплив 21.08.2012р. Крім того, спеціальний строк позовної давності відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) також сплив, а позивач звернувся до суду лише 09.11.2015р., тобто з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в своїх письмових поясненнях та в судовому засіданні, доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, а відтак, зазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У зв'язку з цим та враховуючи те, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed