Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач 05.11.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її баба [PERSON] була власником житлового будинку на земельній ділянці в [ADDRESS]. Спірний будинок та господарські будівлі і споруди побудовано в 1980-х роках відповідно до рішення на забудову від 28.07.1978р.. Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння [PERSON] не отримувала, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна на час його утворена був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. При цьому глава десята цього Кодексу не пов'язувала наявність права власності на майно з його обов'язковою державною реєстрацією. Крім того, Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Після смерті [PERSON], що настала [INFO], позивач успадкувала належне будинковолодіння як спадкоємець за заповітом, посвідченим в її користь 20.02.2003 р., відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Їй також необхідно доказати факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності та встановлення юридичного факту. Позивач у підготовче засідання не з'явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити. Відповідачі у підготовче засідання не з'явилися, у поданих суду заявах відповідачі позов визнали, не заперечували щодо його задоволення, просили справу розглянути у їх відсутності. 09.11.2018 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в [ADDRESS], 1980-1991 років побудови. Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Загвіздянської сільської ради ОТГ, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час становить 628852 грн. 20 лютого 2003 року [PERSON], при житті, склала заповіт, який було посвідчено секретарем Загвіздянської сільської ради та внесено в реєстр за №15 про те, що після її смерті, все належне їй майно в заповіла [PERSON]. На даний час, зазначений вище заповіт не відмінявся і не змінювався, що підтверджується довідкою Загвіздянської сільської ради ОТГ від 22.10.2018р. №2382. Після смерті [INFO] [PERSON] позивач який є спадкоємцем за заповітом успадкувала належне будинковолодіння відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказані обставини, що не оспорювались відповідачами, які позов визнали, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами та письмовими показами свідків, а саме: копією свідоцтва про смерть, копією заповіту, копією виписки з рішення від 09.08.1988 року № 1-32/48, довідкою Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 22.10.2018 року № 2382, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.11.2018 року (а.с.7, 15, 17, 27, 28). У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що спірне будинковолодіння в [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] успадковано її онукою [PERSON] у порядку спадкування за заповітом. Однак, відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивача можливості оформити належне їй право на спадщину в нотаріальному порядку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння та встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статтею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до практики розгляду спорів даної категорії судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. З огляду на наявність підстав для повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у відповідності з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України суд повертає позивачу з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, що складає 3144,26 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.5, 1216, 1218, 1233-1236, 1268 ЦК України,

Outcome: approved