Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач 11.05.2021 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Заявлена вимога мотивована тим, що 09.05.2019 між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно до якої відповідачка отримала в борг від позивача грошові кошти в сумі 13 000,00 доларів США. На підтвердження боргового зобов`язання [PERSON] 09.05.2019 надала йому розписку, згідно якої зобов`язалась повернути борг до 31.08.2019. Станом на 26.04.2021 відповідач не повернув позивачу взяті в борг грошові кошти в розмірі 13 000,00 доларів США, уникає зустрічі із позивачем, не здійснює ніяких дій для погашення своєї заборгованості. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання починаючи з 01.09.2019 по 26.04.2021. За умовами розписки, у разі неповернення коштів у вказані строки позичальник має сплатити 0,5% пені за кожен день прострочення зобов`язання. У період з 09.05.2019 по 21.02.2021 в рахунок виконання зобов`язань за розпискою та повернення зазначеного боргу йому, [PERSON] , 20.01.2020 повернуто всього 9 800 грн, які були зараховані ним у рахунок сплати позичальником пені. Станом на 21.02.2021 за розпискою утворилась заборгованість, що складається із: 13 000,00 доларів США - боргу за основним зобов`язанням; 708,95 доларів США процентів за користування коштами (із розрахунку облікової ставки НБУ у період із 09.05.2019 по 31.08.2019); 538,52 доларів США -3% річних за прострочення виконання зобов`язань за період із 01.09.2019 по 21.02.2021; 919 961,33 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань за період із 01.09.2019 по 21.02.2021. Попередній розрахунок суми судових витрат складає 18 850 грн, що складається із: 11 350,00 грн - судового збору, 4 500 грн - витрат за складання позовної заяви та додатків до неї, 3 000 грн - витрат пов`язаних із участю представника позивача у судових засіданнях. Просить стягнути з відповідача кошти за договором позики від 09.05.2019 в сумі 1 317 485,69 грн та судові витрати. Ухвалою суду від 19.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.07.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю з підстав зазначених у позовній заяві та додатково пояснив, що розрахунок позивача про стягнення грошових коштів із відповідача проведений станом на 26.04.2021, а тому гривневий еквівалент отриманих у борг грошових коштів у доларах позичальником вказаний станом на дату проведення розрахунку. Під час судових дебатів представник позивача зробив заяву про подачу доказів на підтвердження понесених позивачем судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Просить справу розглянути у його відсутність, позов підтримав повністю про, що зазначив у заяві від 16.07.2021. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явилась. Про місце, дату і час проведення судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Просить справу розглядати у її відсутність, у зв`язку із перебуванням на роботі в іншій місцевості. Позов визнає частково в сумі 13 000 доларів США, про що подала заяву від 20.07.2021. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 09.05.2019 [PERSON] отримала 09.05.2019 від [PERSON] в борг грошову суму у розмірі 13 000 американських доларів. Зобов`язується повернути позику в строк до 31.08.2019. У випадку прострочення повернення наданої їй суми боргу зобов`язується виплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5% від отриманої нею грошової суми за кожен день прострочки (а.с. 60). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17. Судом встановлено, що відповідно до змісту розписки від 09.05.2019 з однієї сторони - позикодавець [PERSON] передав другій стороні - позичальникові [PERSON] грошові кошти в сумі 13 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений строк. Таким чином, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт отримання коштів у борг, розписка від 09.05.2019 за своєю суттю є договором позики, незалежно від найменування даного документа. Отже, судом встановлено, що 09.05.2019 між сторонами укладено договір позики. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частинами третьою, четвертою ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до договору позики укладеного між сторонами 09.05.2019 позикодавець (позивач) 09.05.2019 передав грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США позичальнику (відповідачу), а позичальник зобов`язався повернути вказану суму до 31.08.2019. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням про їх повернення до 31.08.2019. 21.02.2021 позивач [PERSON] направив на адресу боржника [PERSON] вимогу про повернення коштів за розпискою від 09.05.2021 (а.с. 39-43). Отже, судом встановлено та не заперечувалось відповідачем у справі, що 09.05.2019 [PERSON] отримала у позику грошові кошти в сумі 13 000 доларів США, які станом на 30.08.2021 позичальнику (позивачу) не повернула. Таким чином, вимоги позивача про повернення основної суми боргу за розпискою підлягають до задоволення. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за розпискою, просив у тому числі, крім боргу за основним зобов`язанням (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, 3% річних за прострочення виконання зобов`язань в сумі 538,52 доларів США, що еквівалентно 15 025,46 грн. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 другою ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06. 2012 у справі № 6-49цс12. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Зважаючи, що у договорі позики встановлено строк до якого мають бути повернуті грошові кошти позичальником, [PERSON] мала повернути борг до 31.08.2019, то з 01.09.2019 зобов`язання вважається простроченим. З 01.09.2019 до 21.02.2021 (дата проведення позивачем розрахунку) зобов`язання за договором позики не виконане. Суд не погоджується з розрахунком позивача про сплату трьох процентів річних за час прострочення наведений у додатку до позовної заяви, в частині прострочених кількості днів, а саме кількість прострочених днів становить 540 (із 01.09.2019 до 21.02.2021), а не як зазначено у розрахунку 504, разом тим, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а тому суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення та вважає за необхідне стягнути із відвідача 538,52 доларів США, що еквівалентно 15 025,46 грн. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за розпискою, просив у тому числі, крім боргу за основним зобов`язанням (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, проценти за користування коштами в сумі 708,95 доларів США, що еквівалентно 19 780,70 грн. Предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що ч. 1ст. 1048 ЦК України визначає єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) та у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Оскільки, у договорі позики не зазначені проценти, не вказано, що він безпроцентний; предметом договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, а тому суд вважає, що позов в цій частині до задоволення не підлягає. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за розпискою, просив у тому числі, крім боргу за основним зобов`язанням (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню в сумі 919 961,33 грн. Відповідно до умов договору, у випадку прострочення повернення коштів відповідач зобов`язався сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5% від отриманої нею грошової суми за кожен день прострочення. Згідно розрахунку наданого позивачем пеня складає 919 961,33 грн, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга ст. 551 ЦК України). У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе зменшити суму пені до розміру основної суми заборгованості в еквіваленті у гривні, а саме до 362 718,20 грн. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд урахувавши те, що відповідач [PERSON] визнала позов частково, а саме на суму боргу за основним зобов`язання, заперечень з приводу отримання коштів від позивача не висловила, доказів щодо повернення отриманої в борг грошової суми не надала, оригінал боргової розписки знаходився у позикодавця (позивача), вважає доведеним невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики. На підставі викладеного вище, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача отриманої відповідачем позики у сумі 13 000 доларів США, що в еквіваленті (на день проведення позивачем розрахунку за договором) становить 362 718,20 грн, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 538,52 доларів США, що в еквіваленті (на день проведення позивачем розрахунку за договором) становить 15 025,46 грн та пені за прострочення виконання в сумі 362 718,20 грн, всього 740 461,86 грн. Враховуючи те, що станом на 30.08.2021 представником позивача зроблено заяву про подачу доказів на підтвердження понесених судових витрат після ухвалення рішення суду, вимоги щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу не розглядаються. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 740 461,86 грн (тобто 56,20 % від заявленої вимоги), то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 6378,70 грн, а судовий збір у сумі 4971,30 грн суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial