Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач 02.03.2016р. звернувся до суду з позовом , в якому просить звільнити майно з-під арешту з тих підстав, що він є власник земельної ділянки , що знаходиться за адресою : [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2012р. Позивачу стало відомо, що на дану земельну ділянку накладено арешт постановами слідчого Управління СБУ в рамках кримінальної справи, позивач він не має статусу ні підозрюваної, ні обвинуваченої особи. Справа скеровувалась до прокуратури Шевченківського району м.Києва у 2015р., потім знов до СБУ, на неодноразові звернення щодо зняття арешту з земельної ділянки, надавались відповіді, що буде прийнято процесуальне рішення про зняття арешту у разі відсутності підстав, але кримінальне провадження триває вже з 2012р., накладений арешт порушує право власності позивача, обмежує його в можливості вільно володіти, користуватись майном. На підставі п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», відповідачами в справі про виключення майна з акут опису суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. При накладенні арешту відповідний орган державної виконавчої служби чи правоохоронний орган є «посередником» між особою, в інтересах якої накладається арешт, та особою, на майно якої накладається арешт. Саме між цими особами існують спірні правовідносини, саме ці особи зацікавлені в результаті розгляду справи про зняття арешту з майна, оскільки рішення суду стосується їх прав та обов»зків. З цих підстав до участі у справі як відповідача залучено Державну податкову інспекцію у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві, оскільки ГУ СБУ знаходиться в Печерському районі м.Києва. Враховуючи, що на спірну земельну ділянку накладено арешт та визнано речовим доказом в рамках кримінальної справи з метою забезпечення можливого цивільного позову щодо відшкодування збитків, завданих державі, тому правильно визначено відповідача. Така правова позиція узгоджується із судовою практикою ( постанова Верховного Суду України від 15.05.2013р. у справі №6-26цс13, також ухвала ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013р. №6-26956св13). В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] .підтримали позовну заяву. Представник [PERSON] пояснив, що накладений арешт порушує права позивача, гарантовані Конституцією України, арешт є протиправним, санкція статей 361, 362 КК України не передбачають додаткового покарання як конфіскація майна, цивільний позов у кримінальному провадженні до сих пір не заявлявся, органом досудового розслідування ( ні прокуратурою Шевченківського району, ні слідчим відділом ГУ СБУ)не встановлено розміру шкоди можливого кримінального правопорушення, неодноразово звертався з заявами про зняття арешту. Тому позивач звернувся до суду у передбачений законом спосіб захисту свого права. Представник відповідача Сперкач С.В. зазначив, що з боку відповідача не вчинялось жодних дій по відношенню до майна позивача, тому при прийнятті рішення поклались на розсуд суду. Представник 3-ї особи ГУ СБУ у м.Києві та Київській області Ясінська Ю.В. просила відмовити в задоволенні позову. Як на підставу заперечень послалась на те, що кримінальне провадження, в рамках якого згідно ст.78 КПК, ч.2 ст.125 КПК України в редакції 1960року земельні ділянки визнані речовими доказами та накладено арешт, триває. Відповідно до ст.81 КПК України ( в редакції 1960року) питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи. Відповідно до ч.9 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. На даний час, постанови слідчих від 15.11.2012р. не скасовано, слідство триває, і тому потреба у застосуванні арешту не відпала. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2012р., укладеному між позивачем та [PERSON] Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним . Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як стало відомо позивачу з листа Департаменту земельних ресурсів від 05.02.2016р. в Департаменті зареєстрована постанова слідчого відділу Управління СБУ у м.Києві про визнання земельної ділянки речовими доказами та накладення арешту. Також в листі роз»яснено, що відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» обтяження прав на земельні ділянки підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку , встановленому законом ( а.с.6). Разом з тим, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( інформація в загальному доступі) на даний час відсутні відомості про обтяження на земельну ділянку. Постановою слідчого ОВС слідчого відділу Управління СБУ у м.Києві О.Глиняним від 15.11.2012р. в рамках кримінальної справи №1592 ( за фактом несанкціонованого втручання в роботу автоматизованої системи ПК «земельний кадастр», за ч.1 ст.361 КК України), земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] (Подільський район), кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка на праві власності належить [PERSON], визнано речовими доказами та накладено арешт (а.с. 78 ) Постановою слідчого ОВС слідчого відділу Управління СБУ у м.Києві Р.Єгізаровим від 15.11.2012р. в рамках кримінальної справи №1663 (за фактом за ознаками злочину,передбаченого ч.5 ст27, ч.4 ст.190, ч.5 ст.27, ч.3 ст.362 КК України), цю ж саму земельну ділянку визнано речовими доказами та накладено арешт.( а.с.79). Справи об»єднані в одне провадження № 1592 та провадження внесено 27.11.2012р. (після набрання чинності КПК України) до Єдиного реєстру досудових розслідувань , кримінальне провадження розслідується під № 22012110000000031 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.361, ч.1 ст.362, ч.4 ст.190 КК України, а також рішення щодо зняття арешту земельної ділянки у даному кримінальному провадженні не приймалось, що підтверджується відповіддю слідчого відділу СБУ ( а.с.76). Як посилається представник 3-ї особи слідчим проводиться досудове розслідування і є потреба у визнанні речового доказу , оскільки в рамках кримінального провадження з 2012 року перевіряється законність втручання в систему ПК «земельний кадастр» та незаконного відчуження ряду земельних ділянок по місту Києву, до переліку яких входить і спірна земельна ділянка. Разом з тим, слід зазначити, що законність відчуження земельної ділянки по [ADDRESS] вже перевірялась судом. З позовом звертався заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України до Київської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення Київської міської ради та державного акту на право власності на землю, виданого на ім»я [PERSON] 05.03.2009р. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 7.08.2012р. в задоволенні позову заступнику прокурору м.Києва відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили. Як зазначається в рішенні суду територія земельної ділянки відноситься до зони насаджень загального користування. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Досудове розслідування та накладений арешт триває з 2012р, що не може бути виправдано будь-якими суспільними чи публічними інтересами та безумовно свідчить про порушення розумних строків проведення досудового розслідування. Протягом всього часу органом досудового розслідування не висунуто обвинувачення ( не повідомлено про підозру) будь-якій особі. Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості певне майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до ч.1 ст.126 КПК України (в редакції 1960 р.), забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії. Таким, арешт накладається виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила небезпечне діяння. Позивач до таких осіб не відноситься. Як повідомила представник 3-ї особи , позивача вперше викликали як свідка до слідчого на 25.03.2016р. ( після відкриття провадження по даній справі). Але, позивач отримав повістку вже в квітні, і одразу прийшов до слідчого Чудийовича В.В., а також його адвокат залишив засоби зв»язку, більше ніхто їх не викликав. Посилання представника 3-ї особи в своїх запереченнях на те, що позивач до слідчого на виклик 25.03.2016р. не з»явився, та про причини неявки не повідомив, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені, оскільки [PERSON] отримав повістку вже після 25 березня, і не мін повідомити про причини неявки, і сама представник 3-ї особи підтвердила, що за вказаною у виклику адресою він фактично не проживає, зворотнє поштове підтвердження про отримання позивачем повістки представником не надано. Отже, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача засновані на його праві власності, яке згідно норм Конституції, та ст.391 ЦК України є непорушним. Тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved