Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач 09 лютого 2016 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що 18 січня 2016 року він був звільнений із займаної посади майстра виробничого навчання по професії тракторист-машиніст сільськогосподарського (лісогосподарського) виробництва (категорія «А1»), водії автотранспортних засобів (категорія «С») ДНЗ «Охтирський центр ПТО» відокремлений навчальний підрозділ м.Тростянець згідно із наказом № 3-К від 18.01.2016 року у звязку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач вказав, що у день звільнення відповідачем не були виплачені належні йому суми виплат, у тому числі суми вихідної допомоги у розмірі установленому колективним договором, але не менше середньомісячного заробітку. Також позивач вважав, що відповідачем не було перераховано до управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі та податкової інспекції обовязкові збори з нарахованих сум. Посилаючись на указані обставини, та норми статей 116, 117 КЗпП України, позивач, остаточно визначивши вимоги з урахуванням заяви від 22.02.2016 року, просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу, заробітну плату на день звільнення, середній заробіток з дня звільнення по день прийняття судового рішення, зобовязати відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток з дня наступного після прийняття судового рішення по день фактичного розрахунку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судовому засіданні посилався на те, що оскільки колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом ДНЗ «Охтирський центр ПТО» містить посилання на Генеральну та Регіональну угоди на 2009-2016 роки, які на його думку передбачають коефіцієнти підвищення мінімальної заробітної плати працівника першого розряду, вони також мали виконуватись відповідачем при визначенні умов оплати його праці. Крім того, позивач вважав, що йому відповідачем у 2013-2016 роках мала бути виплачена доплата за завідування навчальною слюсарною майстернею, яку він при звільненні передав [PERSON] Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили у повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні. Представники пояснили, що на день звільнення відповідно до розрахункового листа позивачу було нараховано 7035,79 грн. належних йому виплат, у тому числі - 1066,32 грн. посадового окладу за відповідну кількість фактично відпрацьованих днів у січні 2016 року, 319,90 грн. надбавки за вислугу, 159,95 грн. за престижність праці, 2023,52 грн. компенсації за невикористану відпустку, 3466,10 грн. вихідної допомоги. Після утримання податку та обовязкових платежів належна до виплати позивачу сума склала 5593,45 грн. У день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, оскільки з прийняттям 25 грудня 2015 року відповідного Закону заклади освіти міст обласного значення було переведено з фінансування Міністерства освіти і науки України на фінансування місцевих бюджетів. У звязку з цим у січні 2016 року фінансування вже було припинено з Міністерства, а Охтирська міська рада не забезпечила необхідне фінансування видатків загального фонду на утримання навчального закладу. Керівник та трудовий колектив навчального закладу з метою вирішення питання фінансування у січні 2016 року звертались з численним листами до Адміністрації Президента України, Голови Верховної Ради України та голови профільного комітету парламенту, Премєр-міністра України, Міністерства освіти і науки України, голів Сумської обласної державної адміністрації, Сумської обласної ради, Охтирської міської ради, їх департаментів, постійних комісій, народних депутатів депутатів Охтирської міської ради та інших. Рішення про внесення змін до бюджету міста Охтирка до навчального закладу надійшло 12 лютого 2016 року, у цей же день були підготовлені всі документи, довідки у казначейство, кошторис з планом асигнувань, після відкриття рахунків кошти до навчального закладу надійшли 17 лютого 2016 року і в цей же день заробітна плата всім працівникам, у тому числі позивачу була профінансована, зараховані кошти на рахунки отримувачів були 18 лютого 2016 року. Представники відповідача вважали, що указані обставини, повязані з тривалим не фінансуванням навчального закладу з місцевого бюджету, виключає вину відповідача, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні немає. Крім того, представник пояснили, що посадовий оклад позивачу та іншим працівникам навчального закладу визначається відповідно до Тарифної сітки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати та з урахуванням відповідного коефіцієнту згідно з установленим позивачу 10 тарифним розрядом. Також відповідач при визначенні умов оплати праці керується положеннями колективного договору та Кодексом законів про працю України, положеннями Галузевої, Генеральної та Регіональної Угоди навчальний заклад не застосовує, не є їх стороною. Представники відповідача також зазначили, що на початку кожного навчального року у закладі відповідним працівникам установлювалась доплата за завідування навчальними кабінетами та лабораторіями, при цьому завідування кабінетами передбачає наповнення їх відповідним інвентарем, методичними матеріалами тощо. Позивачу не встановлювалась доплата за завідування навчальною лабораторією «Трактори», оскільки вона за ним не була закріплена. Відповідно до Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти доплата за завідування майстерною не передбачена, позивач відповідав за збереження матеріальних цінностей, які перебували у майстерні, що не передбачає здійснення йому додаткової оплати, а тому при звільненні позивача було перевірено наявність всіх речей, і майстерня була передана іншій відповідальній за збереження цих цінностей особі. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивач до 18 січня 2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.101-104,180-182). Наказом директора державного навчального закладу «Охтирський центр професійно-технічної освіти» від 18 січня 2016 року [PERSON] звільнено з посади майстра виробничого навчання відокремленого навчального підрозділу державного навчального закладу «Охтирський центр професійної технічної освіти» м.Тростянець у звязку із скороченням штатної одиниці відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Відповідно до указаного наказу бухгалтерії закладу доручено провести кінцевий розрахунок з позивачем з виплатою вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, грошової компенсації за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.09.2015 по 18.01.2016 року (а.с.3). Відповідно до розрахункового листа майстра виробничого навчання [PERSON] за січень 2016 року позивачу нараховано 7035,79 грн. належних при звільненні виплати, у тому числі - 1066,32 грн. посадового окладу за відповідну кількість фактично відпрацьованих днів у січні 2016 року, 319,90 грн. надбавки за вислугу, 159,95 грн. за престижність праці, 2023,52 грн. компенсації за невикористану відпустку, 3466,10 грн. вихідної допомоги. За даними розрахункового листа та витягу з відомості про нарахування заробітної плати за січень по ДНЗ «Охтирський центр ПТО» м.Тростянець після утримання податку з доходів фізичних осіб та обовязкових платежів належна до виплати позивачу сума склала 5593,45 грн. (а.с.66,69). Відповідачем визнано, що у день звільнення позивачу не було виплачено належні йому виплати в сумі 5593,45 грн. Указана сума разом із сумами заробітної плати іншим працівникам була перерахована позивачу відповідачем після отримання фінансування з місцевого бюджету17 лютого 2016 року і була зарахована на рахунок позивача 18 лютого 2016 року, що ним було визнано у судовому засіданні (а.с.65). З урахуванням викладеного час затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільненні склав період з 19 січня 2016 року по 17 лютого 2016 року включно, тобто відповідачем було затримано на 22 робочих дні (9 робочих днів у січні 2016 року + 13 робочих днів у лютому 2016 року) виплату належних позивачу при звільненні сум заробітної плати, компенсації, вихідної допомоги. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, уповноваженого ним органу, належних працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Заперечення відповідача проти стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем, які мотивовані відсутністю бюджетного фінансування та вчинення ним дій з метою отримання необхідного обсягу фінансування шляхом численних звернень до Адміністрації Президента України, Голови Верховної Ради України та голови профільного комітету парламенту, Премєр-міністра України, Міністерства освіти і науки України, голів Сумської обласної державної адміністрації, Сумської обласної ради, Охтирської міської ради, їх департаментів, постійних комісій, народних депутатів, депутатів Охтирської міської ради (а.с.34-54), що на думку відповідача свідчить про відсутність його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, суд вважає необґрунтованими та відхиляє з таких мотивів. Відповідно до положень статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Ураховуючи викладене, відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до статей 4 КЗпП України та 9 ЦК України, за змістом яких до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами, застосовується ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (стаття 617 ЦК України). До таких обставин непереборної сили за змістом статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» належать загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. З огляду на викладене, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажорних обставин, непереборної сили (сертифікату Торгово-промислової палати України), які б перешкоджали йому провести з позивачем своєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України є обґрунтованими в частині стягнення його за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-2159цс15. Вирішуючи питання про те яка сума середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі статті 117 КЗпП України, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами ) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Так, відповідно до довідок про доходи позивача від 29 лютого 2016 року № 164, 165 заробітна плата [PERSON] за листопад 2015 року становила 3642,73 грн., а за грудень 2015 року - 3289,34 грн., а кількість робочих днів за вказаний період становила за листопад 2015 року 21 день, за грудень 2015 року - 23 дні. Відповідно, середньоденний заробіток позивача складає 157,55 грн. ((3642,73 грн. + 3289,34 грн.) / (21 день + 23 дні) (а.с.67,68). Кількість робочих днів за період з 19 січня 2016 року по 17 лютого 2016 року становить 22 дні (9 робочих днів у січні 2016 року + 13 робочих днів у лютому 2016 року). Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при її звільненні визначається наступним чином: 157 грн. 55 коп. * 22 робочих дні = 3466 грн. 10 коп., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача з утриманням з цієї суми податку та інших обов'язкових платежів при виплаті. Отже, позовна вимога позивача про нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню в частині періоду з з 19 січня 2016 року по 17 лютого 2016 року. Позивачу неодноразово, зокрема, у попередньому судовому засіданні та під час судового розгляду було розяснено вимоги статей 10, 11 та 60 ЦПК України, за змістом якихсуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ураховуючи, що позивач не вказав за який період та яку суму заробітної плати та інших виплат, на його думку, не виплатив відповідач, судом неодноразово було розяснено та запропоновано визначитись із конкретними вимогами (предметом позову) та уточнити підстави позову, шляхом подання письмової заяви, чим позивач протягом всього часу судового розгляду не скористався. Досліджені судом особові рахунки, в яких відображені суми нарахованої позивачу заробітної плати та витяги із штатних розписів за 2011 2015 роки, надані суду відповідачем, засвідчують що відповідачем позивачу нараховувався посадовий оклад (тарифна ставка) на основі Єдиної тарифної сітки з урахування коефіцієнту підвищення окладу відповідно до установленого за результатами атестації позивача 10 тарифного розряду. Крім окладу позивачу нараховувались надбавка за вислугу років та за престижність праці (а.с.121-131, 214-225). Усні посилання позивача, які ним не указано у позовній заяві про те, що на його думку відповідач не виплатив йому доплату за завідування навчальною слюсарною майстернею, суд вважає необґрунтованими та відхиляє, з огляду на те, що відповідно до наданих відповідачем наказів за 2013-2015 роки, якими відповідно до пункту 41 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти, затвердженої наказом Міністерства освітиУкраїни від 15.04.1993 № 102, відповідач за час його роботи майстром виробничого навчання не був призначений завідувачем кабінетів професійно-технічної підготовки з відповідною доплатою у розмірі 10% від посадового окладу. З огляду на положення частини 1 статті 21 та частини 4 статті 32 КЗпП України розмір заробітної плати є однією з істотних умов праці (трудового договору) Належних і допустимих доказів щодо наявної на час ухвалення рішення у цій справі факту заборгованості державного навчального закладу «Охтирський центр професійно-технічної освіти» перед позивачем по заробітній платі чи іншим виплатам, позивач всупереч з вимогами статті 60 ЦПК не надав. Навпаки, тривалий час працюючи у навчальному закладі, він отримував усі належні йому суми, доказів оскарження дій чи бездіяльності відповідача з приводу правильності встановлення йому посадових окладів позивач не надав, тим самим погоджуючись з існуючими умовами праці, жодної з яких недійсною до цього часу не визнано. Таким чином, позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі, не вказуючи ні її розмір, ні період, ні причини виникнення заборгованості, тоді як частини 1 статті 3 ЦПК України дає право особі звернутися до суду лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на викладене, ураховуючи, що нараховані позивачем суми виплат при звільненні, у тому числі із заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку в сумі 5593,45 грн. на час розгляду справи вже виплачені відповідачем, у звязку із не доведенням позивачем наявності іншої заборгованості відповідача перед ним, вимоги позивача в цій частині, а також в частині зобовязання відповідача нарахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня наступного за ухваленням судового рішення по день фактичного розрахунку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial