Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення 11 463,27 грн. боргу за кредитним договором від 07.07.2014. Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного 07.07.2014 договору ПАТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. [PERSON] Я свої зобовязання за договором порушила, внаслідок чого її борг станом на 31.08.2017 дорівнює 11 463,27 грн. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи. [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Тому відповідно до ст. 224 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Так, 07.07.2014 [PERSON] заповнила бланк заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які разом з памяткою клієнта, тарифами ПАТ КБ «Приватбанк», складають договір про надання банківських послуг (кредитний договір). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило в розрахунку заборгованості за договором, що [PERSON] має заборгованість станом на 31.08.2017 в розмірі 11 463,27 грн., з них: 128,75 грн. кредит; 7\~312,46 грн. проценти за користування кредитом; 3000,00 грн. пеня; 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 522,06 грн. штраф (процентна складова). Обґрунтованість та правильність розрахунку, окрім визначення розміру заборгованості з процентів та штрафу, підтверджується наданими доказами: бланком анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», випискою по рахунку. Щодо зазначеного позивачем розміру заборгованості з процентів, то, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідачу було надано кредит на умовах сплати 30,00 % в рік. Такий самий розмір процентів до 01.09.2014 вказано і в витязі з тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Водночас в розрахунку заборгованості за договором позивач вказує, що розмір процентів з 01.09.2014 дорівнював 34,8 %, а з 01.04.2015 43,2 %. Згідно з ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Відповідно до постанови ВСУ від 30.11.2016 у справі 308/22362/13-ц боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак позивач не надав жодних доказів щодо письмового повідомлення відповідача про зміну процентної ставки. Крім того, за період з 01.04.2015 до 31.08.2017 позивачем фактично застосовано процентну ставку в розмірі 1787,71 % річних, оскільки на кредит в розмірі 128,75 грн. за 884 дні нараховано 7276,81 грн. процентів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому визначена позивачем сума процентів за період з 01.04.2015 до 31.08.2017, зважаючи на подані докази, підлягає такому перерахунку: 128,75 грн. х 30 % / 360 дні х 884 дні = 97,24 грн. Загальна сума процентів за користування кредитом за період з 07.07.2014 до 31.08.2017 дорівнює: 35,65 грн. (проценти за період з 07.07.2014 до 31.03.2015) + 97,24 грн. (проценти за період з 01.04.2015 до 31.08.2017) = 132,89 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення штрафу, то в постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15 Верховний Суд України зробив висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, зважаючи на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені, вимога про стягнення штрафу не підлягає задоволенню, оскільки це суперечитиме забороні подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Щодо вимоги позивача про стягнення пені, то відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Враховуючи висновок Верховного Суду України щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, викладений у його постанові № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року, про те, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, суд зменшує розмір пені до 1 500,00 грн. Враховуючи вищезазначені обставини, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1 761,64 грн. боргу за кредитним договором, з них: 128,75 грн. кредит; 132,89 грн. проценти за користування кредитом; 1 500,00 грн. пеня. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] понесені ним і документально підтверджені судові витрати із судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог Пунктом 36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» встановлено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). 1 761,64 грн. х 100 / 11 463,27 грн. = 15,37 % (частина задоволених позовних вимог); 1\~840,00 грн. х 15,37 % = 282,81 грн. (розмір судових витрат, що підлягає присудженню позивачу з відповідача).

Outcome: partial