Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

ПАТ «Родовід Банк» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON], вказавши, що 04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Бванк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 34.10/АК-00017.08.2, умови якого змінювались додатковою угодою від 21.01.2011 року. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору 04.07.2008 року [PERSON] був наданий кредит в сумі 16825,05 доларів США строком до 04.07.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 7,7 % річних, щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 0,3% від суми кредиту. Виконання зобовязань за договором забезпечувалось порукою [PERSON] відповідно до укладеного договору поруки від 04.07.2008 року та договору застави транспортного засобу від 04.07.2008 року. Оскільки відповідачем [PERSON] порушені умови договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, плати за обслуговування кредиту, станом на 09.11.2016 року наявна заборгованість в загальній сумі 13877,88 гривень, яка складається з суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 7000 гривень, суми нарахованої пені за прострочення кредиту у 4125,38 гривень, суми пені за прострочені проценти у 49,79 гривень, суми 3% річних за прострочення кредиту у 582,64 гривень, суми 3% річних за прострочення процентів у 14,25 гривень, суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 349,98 гривень, суми інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 1755,85 гривень. Загальну суму заборгованості позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] разом з судовим збором. В судове засідання позивач представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку,клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції судом залишено без задоволення за відсутності фактично технічної можливості організувати відеоконференцію у час, призначений судом. Водночас, незважаючи на неявку позивача в судове засідання, судом не знайдено підстав для залишення позову без розгляду, та, враховуючи, що позивач очевидно виявляв намір підтримувати позов, судом справу розглянуто по суті. Відповідачі та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали повністю. Відповідач [PERSON] суду вказав, що умови кредитного договору ним повністю виконані, оскільки він сплатив усі обумовлені кредитним договором суми, а саме тіло кредиту, відсотки та плату за обслуговування кредиту в розмірі, які визначені договором. Також відповідач стверджував, що відповідно до умов кредитного договору визначена чітка послідовність погашення заборгованості за договором, відповідно до якої строкова заборгованість за кредитом та відсотками погашається в останню чергу, натомість як прострочена заборгованість по платі за обслуговування кредиту сплачується к першу чергу, тож за відсутності заборгованості за тілом кредиту та відсотками заборгованості за платою за обслуговування кредиту існувати не може. Крім того, [PERSON] наполягав на тому, що у разі якщо суд все ж таки знайде позовні вимоги обґрунтованими та доведеними повністю або частково, він просить про застосування строку позовної давності щонайменше до вимог про стягнення пені, оскільки позивачем спеціальний однорічний строк був пропущений. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] вказував на безпідставність позовних вимог та просив у позові відмовити з підстав, які визначені відповідачами [PERSON] та [PERSON] Також представник вказував, що умовами кредитного договору розмір пені не визначений, тож одностороннє тлумачення банком пункту 3.6 договору шляхом застосування розміру пені у 1,6% від суми простроченої заборгованості є безпідставним. Крім того, представник відповідача вказував і на те, що пеня позивачем нарахована за період часу з 11.09.2012 року по 17.11.2015 року, натомість як з позовом до суду позивачем звернувся у грудні 2016 року, пропустивши таким чином визначений чинним законодавством спеціальний строк позовної давності, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині пені. Також представник відповідача стверджував, що визначення розміру плати за обслуговування кредиту в доларах США унеможливлює нарахування на суму заборгованості інфляційних втрат, оскільки таке нарахування може бути застосовано лише у разі порушення грошових зобовязань, визначених у гривні України. Представник відповідача посилався і на те, що нарахування позивачем заборгованості по платі за обслуговування кредиту може свідчити лише про недотримання самим позивачем черговості погашення заборгованості за договором та самовільний всупереч умовам укладеного договору розподіл коштів, які сплачувались [PERSON] в межах виконання його зобовязань, адже відповідно до умов договору така заборгованість повинна бути погашена у першу чергу. Відповідач [PERSON] вказувала, що крім підстав, які визначені відповідачем [PERSON] та його представником у своїх запереченнях, порука є припиненою, оскільки до кредитного договору без її згоди вносились зміни, які збільшили обсяг відповідальності поручителя перед банком, а також позивачем пропущений строк для предявлення вимоги до неї, як поручителя, встановлений ст. 559 ч. 4 ЦК України. При вивченні письмових доказів судом встановлено таке. 04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) укладений кредитний договір № 34.10/АК-00017.08.2, за умовами якого Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредиту лінію на загальну суму 16825,05 доларів США терміном до 04.07.2015 року. Процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 7,7% річних. Також встановлено щомісячну плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,3% від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобовязався щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця частково погашати заборгованість по кредиту та нарахованим відсоткам у сумі 200,30 доларів США, а також у той же самий строк сплачувати плату за обслуговування кредиту. 04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] укладений договір поруки, за яким [PERSON], виступаючи в якості поручителя, зобовязується солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 34.10/АК-00017.08.2 від 04.07.2008 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між Банком та Позичальником. Додатковою угодою № 1 від 21.01.2011 року, яка укладена між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON], внесено зміни до кредитного договору шляхом викладення пунктів 4.2 та 4.4. договору в іншій редакції. Також позивачем наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 09.11.2016 року (а.с. 8-9, 10-24, 99-119). Оцінюючи позовні вимоги на предмет їх законності та обґрунтованості, а також заперечення відповідачів по суті позову, при вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, відповідачем [PERSON] в якості заперечень проти заявлених до неї вимог, окрім підтримання заперечень відповідача [PERSON] та його представника, також стверджувалось про припинення поруки з підстав, передбачених ст. 559 ч. 1, 4 ЦК України. Статтею 559 ч. 1 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пункт 4.4 у первісній редакції кредитного договору був викладений наступним чином:» у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений пунктами 1.1, 1.2.2, 1.2.3 цього договору останнє нарахування процентів за користування кредитами здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у пунктах 1.1, 1.2.2, 1.2.3 цього договору, в подальшому проценти за користування кредитами не нараховуються. При цьому суд звертає увагу на те, що пунктом 1.1 кредитного договору визначений лише термін, на який наданий кредит, а підпунктами 1.2.2. та 1.2.3, які за змістом перебувають у пункті, в якому визначаються цілі, на які надають кредитні кошти, строків погашення заборгованості за кредитом не визначалось взагалі. Змінений додатковою угодою пункт 4.4. кредитного договору викладений таким чином: «У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений в пункті 1.1 цього договору, нарахування процентів за користування кредитами здійснюється до моменту повного погашення кредитів позичальником за цим договором». Аналізуючи пункт 4.4 в його первісній редакції та у редакції, викладеній у додатковій угоді від 21.01.2011 року, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] щодо того, що внаслідок укладення додаткової угоди обсяг її, як поручителя, відповідальності збільшився внаслідок збільшення періоду нарахування процентів за користування кредитом, закінчення якого у редакції додаткової угоди повязується з настанням майбутньої події, а саме нарахування відсотків закінчується фактично лише у випадку повного погашення кредиту. Оцінюючи зобовязання поручителя [PERSON], передбачене п. 1.1 договору поруки, відповідати перед банком за повне виконання зобовязань не лише за кредитним договором, але і за додатковими угодами, укладення яких можливе у майбутньому, суд не вважає, що викладення пункту договору поруки у такий спосіб позбавляє кредитора обовязку узгоджувати з поручителем внесення тих змін до основного договору, які збільшують обсяг відповідальності поручителя, адже на момент укладення договору поруки у поручителя не було підстав вважати, що позичальником будуть порушені у майбутньому умови основного договору, тож погодження зі збільшенням цивільно-правової відповідальності поручителя на майбутнє порушує принципи правової визначеності та законних очікувань поручителя. Отже суд також погоджується з тим, що внаслідок внесення таких змін до кредитного договору без погодження з поручителем порука [PERSON] за кредитним договором припинилась. Щодо посилань відповідача [PERSON] про пропуск позивачем строку пред'явлення вимоги до поручителя, визначеного ст. 559 ч. 4 ЦК України, суд виходить з наступного. Строк дії кредитного договору пунктом 7.6 такого договору визначений сторонами до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Натомість кінцевою датою повернення кредиту, сплати відсотків та плати за обслуговування кредиту визначено 04.07.2015 року, що випливає з пункту 1.1. кредитного договору та додатку № 1 до кредитного договору. Пунктом 4.1 договору поруки визначено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до погашення позичальником або поручителем заборгованості за кредитним договором. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, другою підставою для припинення поруки [PERSON] за кредитним договором та відповідно припинення права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя є пропуск ПАТ «Родовід Банк» преклюзивного шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ч. 4 КК України, оскільки кредит надавався терміном до 04.07.2015 року, тож строк для звернення з вимогам до поручителя сплив 04.12.2015 року, натомість як з позовом позивач звернувся лише у грудні 2016 року. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі 6-170цс13. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] Аналізуючи заперечення відповідача [PERSON] та його представника по суті заявлених вимог суд дійшов таких висновків. Пунктом 3.5 кредитного договору визначена послідовність погашення заборгованості за договором наступним чином: Погашення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту; Погашення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом; Погашення простроченої заборгованості за кредитами; Погашення заборгованості за пенею, а також штрафами, передбаченими договором; Погашення строкової заборгованості за платою за обслуговування кредиту; Погашення строкової заборгованості за нарахованими процентами; Погашення строкової заборгованості за кредитами. Така послідовність відповідає нормам ст. 534 ЦК України, якою визначено черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням. Аналізуючи вказаний пункт договору суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] та його представника щодо того, що при надходженні будь-якої суми коштів від відповідача для погашення заборгованості за договором погашення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту має пріоритет та повинно відбуватись першочергово перед погашенням заборгованості по тілу кредиту, нарахованим процентам та іншим платежам, які визначені кредитним договором. Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с. 8-9) заборгованість по кредиту та процентам за весь період відсутня, з чого логічно випливає висновок про те, що за відсутності заборгованості по тілу кредиту, яка відповідно до умов договору погашається в останню чергу, існування будь-якої іншої заборгованості по платі за обслуговування кредиту чи пені неможливе. Існування такої заборгованості за відсутності заборгованості по тілу кредита та нарахованим процентам може свідчити про те, що кошти, які сплачувались [PERSON] з метою виконання зобовязань за кредитним договором банком розподілялись не у відповідності до умов укладеного договору, а у інший спосіб, обґрунтованість застосування якого позивачем суду не доведена та пояснень з цього приводу не надано. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами відповідача щодо не доведення позивачем правильності нарахування заборгованості по платі за обслуговування кредиту та наявності законних підстав для її стягнення. З цих саме підстав суд не вбачає підстав і для стягнення з відповідача [PERSON] суми нарахованих 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 349,98 гривень, оскільки за недоведеності правомірності стягнення основної суми немає підстав і для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення такого грошового зобовязання, якою по своїй правовій суті є 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України. Щодо вимог про стягнення суми інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 1755,85 гривень, окрім незнайдення судом підстав для стягнення самої суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, також заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування інфляційних витрат на таку суму. Так, відповідно до пункту 1.5.1 кредитного договору щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлюється в розмірі 0,3% від суми виданого кредиту. Оскільки сума кредиту визначена відповідно до умов договору в доларах США, тож і щомісячна плата за його обслуговування повинна визначатися саме у доларах США (виходячи з розміру 0,3% від суми кредиту така плата становить приблизно 50.48 доларів США на місяць). Як передбачено нормами Закону від 3\~липня\~1991\~р. №\~1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28\~березня\~2012\~р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.\~2 ст.\~625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Враховуючи викладене, суд погоджується з запереченнями відповідача щодо відсутності передбачених законом підстав для застосування індексу інфляції до суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення суми нарахованої пені за прострочення кредиту у 4125,38 гривень суд виходить з такого. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Позивач в обґрунтування вимог про стягнення нарахованої пені за прострочення кредиту у 4125,38 гривень та пені за прострочені проценти у 49,79 гривень посилався на умови укладеного кредитного договору. Пунктом 3.6 кредитного договору передбачено обовязок позичальника за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 від суми простроченої заборгованості. При цьому вказаним пунктом кредитного договору одиниця виміру пені не визначена, оскільки в зазначеному пунктів відсутнє як слово «процентів», такі і символ «%». За таких обставин суд погоджується з тим, що визначення позивачем розміру пені саме у 1,6% від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами є розширювальним тлумаченням вказаного пункту договору кредитором, яке не відповідає умовам кредитного договору. Крім вищевказаної підстави, яка унеможливлює констатування судом законності позовних вимог в частині стягнення пені, суд також погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної давності в цій частині вимог. За визначенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З розрахунку позивача вбачається, що пеня за прострочення сплати суми кредиту та процентів нарахована позивачем за періоди відповідно з 11.09.2012 року по 17.11.2015 року та з 12.07.2011 року по 17.11.2015 року. Строк дії кредитного договору закінчився у липні 2015 року, натомість як з позовом позивач звернувся до суду 06.12.2016 року, про поважність причин пропуску позовної давності не зазначав, тож, враховуючи, що про застосування позовної давності заявлено відповідачем, пропуск такого строку є окремою підставою для відмови у позові, як вказує ст. 267 ЦК України. Щодо вимог про стягнення 3% річних за прострочення кредиту та процентів у 582,64 гривні та 14,25 гривень, то, на думку суду, неможливо перевірити правильність нарахування вказаних сум, адже з вказаного розрахунку вбачається, що 3% річних на суму простроченої основної заборгованості за кредитом складає 22,79, на суму прострочених процентів 0,56 (валюту розрахунку у розрахунку не визначено). Крім того, судом також враховується і попередній висновок про те, що позивачем не підтверджено дотримання черговості погашення сум заборгованості, встановленій умовами договору, що унеможливлює і перевірку правильності нарахування 3% річних. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приймаючи до уваги вищевикладені висновки, судом не знайдено законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed