Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач 10 вересня 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач відповідно до договору позики № 02/18 від 27 лютого 2018 року отримала від позивача у борг 30000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 27 лютого 2019 року. Оскільки відповідач відмовляється повертати борг, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 30000,00 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 909,80 грн., 3 % річних в розмірі 466,03 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник - адвокат Кушнарьов Є.І. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 лютого 2018 року між [PERSON] до [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики № 02/18, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30000,00 грн., які відповідач зобов`язалась повернути до 27 лютого 2019 року (а.с. 5-7). Позивач 31 липня 2019 року направив відповідачу вимогу про повернення суми позики (а.с. 8-9), однак відповідач до цього часу борг не повернула. Відповідач всупереч положенням ст. ст. 12-13, 81 ЦПК України не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 року в справі № 6-2789цс16. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 27 лютого 2018 року у розмірі 30000,00 грн. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ці ж самі положення містяться у п. 7 Договору позики (а.с. 5 оберт). Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму індексу інфляції за період з 28 лютого 2019 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 909,00 грн. та 3 % річних за період з 28 лютого 2019 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 466,03 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 1) покладається на відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved