Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Первинна позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення останнього із належного їй житлового будинку із знятім з реєстрації, указуючи наступне. Вона є приватною власницею житлового будинку [ADDRESS]. Цей будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року. В цьому будинку вона зареєстрована та мешкала до листопада 2013 року. 27.09.2013 року вона зареєструвала в цьому будинку свого співмешканця відповідача по справі [PERSON]. Реєстрація була необхідно йому для подання та оформлення документів в УПФУ для призначення пенсії за віком. Після отримання реєстрації відповідач почав поводитися неадекватно, а саме погрожувати та ображати її, виносити з її будинку кольоровий та чорний метал, а кошти витрачати на спиртне. Наприкінці жовтня 2013 року у зв'язку із цими обставинами вона змушена була переїхати жити до своєї матері. Після переїзду вона декілька разів приїжджала до свого будинку, але потрапити до нього не змогла, оскільки відповідач змінив замки на всіх вхідних дверях. Для відновлення та захисту своїх прав власника вона подала заява до Костянтинівського MB ГУМВСУ в Донецькі області. Співробітниками Костянтинівського MB ГУМВСУ в Донецькій області з відповідачем була проведена роз'яснювальна бесіда з приводу неприпустимості порушень права приватної власності. Але відповідач продовжив погрожувати їй, обґрунтовуючи це тим, що це є його будинок та він що хоче те з ним і зробить. До будинку її не впускає, ключі не віддає, мешкає в будинку один, за комунальні послуги не сплачує, будинок в належному стані не підтримує. Також пояснює, що відповідач одружений з іншою жінкою, має двох дітей, які мешкають разом із дружиною в м. Стаханові Луганської області. Тобто у будь який час може повернутися до сім'ї, вселитися в інше житлове приміщення, в якому має право проживати. Просила суд виселити [PERSON] з її будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; відмінити peєстрацію відповідача з цього будинку; стягнути з [PERSON] на її користь витрачені кошті на судовий збір, а також витрати на юридичну допомогу в сумі 800 (вісімсот) гривень. Відповідач [PERSON], отримавши документи за позовом [PERSON], звернувся до суду із зустрічним позовом до неї про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання права на нього часткової власності, указуючи наступне. Він з 2001 року співмешкав з [PERSON], вів з нею сумісне спільне господарство. В цьому ж році вони вирішили придбати сумісне житло, після чого підібравши варіант, переїхали в житловий будинок розташований по [ADDRESS] Вони проживали в цьому будинку з дозволу власника будинку, а у лютому 2013 року, вони за спільні кошти купили цей будинок, який при переоформлені був записаний на [PERSON]. На протязі 2001 року до грудня 2013 року вони фактично проживали без яких не будь претензій один до одного, однак одного разу [PERSON] йому сказала, що вона більше не бажає проживати сумісно і запропонувала йому взяти свої речі та звільнити будинок, пояснивши, що вона хоче продати будинок. Після цього він став заперечувати, так як в будинок були внесені і його кошти, які він особисто заробляв за свій труд на різних роботах і які були складені сумісно з грошима позивачці і за які вони придбали в спільну власність будинок [ADDRESS]. Таким чином, ураховуючи, що спірний житловий будинок був придбаний за сумісні грошові кошти і в якому він фактично без зміни місця проживання прожив 12 років, він вважає, що має право на отримання у власність 1/2 частки будинку. На підстав викладеного просив суд визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю його [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають між собою в шлюбі. Також просить суд визнати за ним право власності на ідеальну долю в розмірі 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] У судовому засіданні первинний позивач [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали заявлені вимоги по підставам, вказаним у позовній заяві та підтвердили факти, викладені у позові. Зустрічний позов [PERSON] не визнала та дала наступні пояснення щодо нього. Свій позов [PERSON] мотивував тим, що з вересня 2001 року він проживав однією сім'єю з нею, та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Але вона вважає, що вимоги [PERSON] про визнання права сумісної власності на її будинок [ADDRESS] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Вона є єдиною власницею будинку [ADDRESS], який був придбаний за її особисті кошти. Цей будинок належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року. Вона дійсно співмешкала з відповідачем і 27.09.2013 року зареєструвала його в цьому будинку для оформлення йому пенсії за віком. Але [PERSON] не схотів у свій час розлучитися із своєю дружиною, але проживав з нею. У зв'язку з тим, що він не мав реєстрації у м. Костянтинівці, то інколи працював неофіційно на приватних осіб за мізерний заробіток - часом вантажником на ринку, часом на інших некваліфікованих роботах. Фактично вона його утримувала. Вона розуміє, що відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Ніякого договору вона з [PERSON] щодо спільної власності не укладала, він з 21.02.1981 року по теперішній час одружений з іншою жінкою [PERSON], шлюб між ними не розірвано, тобто право спільної сумісної власності між сторонами у справі не може виникнути у відповідності до вказаної норми закону. [PERSON] дійсно допомагав їй по господарству, як чоловік проводив деякі чоловічі роботи по утриманню її будинку, але ніяких капітальних споруд чи пристроїв до дому, що значно би збільшило його вартість, не проводилось. [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] у судовому засіданні не визнав, надав суду пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень проти позову [PERSON], привів свої проти цього доводи, повністю підтримав заявлені ним зустрічні позовні вимоги. Для цього пояснив наступне. З квітня 2001 року він став проживати разом з [PERSON]. Стосунки між ними були як між подружжя, при цьому офіційно вони не реєстрували шлюб. Проживаючи разом вони у вересні 2001 року вирішили за сумісні гроші придбати житловий будинок у [ADDRESS]. До фактичного оформлення будинку з дозволу жінки, яка представляла інтереси власника будинку, вони вселилися в цей будинок. Цей житловий будинок вони придбали разом у [PERSON], яка діючи за довіреністю представляла інтерес продавця при оформлені договору купівлі-продажу житлового будинку. Власником будинку по документам була [PERSON]. 14 лютого 2002 року він з [PERSON] фактично склали договір купівлі-продажу цього житлового будинку, в якому вже проживали. За купівлю будинку ними були внесені сумісні грошові кошти як подружжя, і про це знала довірена особа продавця будинку, так як в її присутності він та [PERSON] розплачувались грошима. При цьому договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] з його дозволу. З часу придбання у власність житлового будинку він до теперішнього часу проживає у ньому. З другої половини 2013 року [PERSON] мала намір залишити його без житла, і говорила щоб він виїхав з будинку, так як їй треба продати цей будинок. Але без зняття його з реєстрації вона не може це зробити, а тому звернулася з позовом до суду. Він проживав в спірному житловому будинку 12 років, при тому що він приймав участь в купівлі будинку разом з своєю жінкою [PERSON] за сумісні кошти, а факт покупки є в наявності, і при оформлені він був присутній і йому знайомі всі факти, пов'язані з придбанням цього будинку. Тому [PERSON] вважає себе власником спірного будинку в розмірі 1/2 ідеальної частки житлового будинку по [ADDRESS] У судовому засіданні були опитані свідки зі сторони відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, як сусіди, що [PERSON] дійсно приблизно з 2002 року співмешкав із [PERSON], останні проживали разом як одна сім'я по вул. [ADDRESS] За чиї кошти був придбаний цей будинок вони не знають, але підтвердили, що [PERSON] поводився у ньому як хазяїн, ремонтував огорожу та дах будинку, проводив малярні роботи. Вони вважали, що [PERSON] та [PERSON] це одна сім'я. Суд, заслухав сторони, дослідивши матеріали справи, свідків, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року (а.с. 11-12 ). В цьому будинку вона зареєстрована (а.с.8-10 ). [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою 27.09.2013 року (а.с.10 ), але за свідченням свідків співмешкав з [PERSON] з 2001 року, що сторони не заперечували. Договору [PERSON] з [PERSON] щодо спільної власності не укладалося. [PERSON] з 21.02.1981 року по теперішній час одружений з іншою жінкою [PERSON], шлюб між ними не розірвано (а.с.63). [PERSON] дійсно допомагав [PERSON] по господарству, як чоловік проводив деякі чоловічі роботи по утриманню будинку [PERSON], але ніяких капітальних споруд чи пристроїв до дому, що значно би збільшило його вартість, не проводилось, що сторонами підтверджено. Суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити з наступних підстав Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, право користування жилим приміщенням нарівні з власником жилого будинку (квартирою) належить членам сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 109 ЖК України визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоджання здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавити в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично порушують правила співжиття і роблять його неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному житловому будинку, то він підлягає виселенню без надання іншою житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, право користування жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартирою) належить членам сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] не міг стати членом сім'ї [PERSON] бо фактично і юридично був одружений з іншою жінкою. Саме факт сумісного проживання протягом більш ніж 10 років з [PERSON] не може породити у нього право часткової власності на будинок останньої, оскільки він знаходився у зареєстрованому шлюбі не з нею, а відповідно до ст. 74 СК України втрачає на це право. Також ствердження [PERSON] за зустрічним позовом у тому, що спірний будинок був куплений за сумісні кошти ніякими доказами не підтверджені. Крім того, [PERSON] порушує конституційне право [PERSON], передбачене ст. 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися свою власністю, та ст.ст. 317, 321 Цивільного кодексу України, які гарантують право користуватися власністю. У судовому засіданні доведено, що [PERSON] користувалася правовою допомогою свого представника адвоката [PERSON], якому за це за їх договором сплатила 800 гривень (а.с. 16-17), а останній постійно захищав її інтереси у судових засіданнях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати на юридичні послуги у такому разі відносяться до судових витрат та підлягають відшкодуванню при задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене.

Outcome: approved