Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської областіКібець Л.Г. у вчиненні нотаріальної дії та зобов'язати його видати ПАТ КБ «Приватбанк» дублікат договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 10.09.2008 року за реєстровим [NUMBER], за яким покупцем є [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2013 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало чиності 05.04.2013 року. За цим судовим рішенням позивачу було надано право продажу будинку [ADDRESS] для задоволення вимог за кредитним договором №DNN0GK000000029 від 10.09.2008 р. Позивач є іпотекодержателем зазначеного предмету іпотеки, а його власником є [PERSON] Для продажу вказаного будинку позивачу необхідний правовстановлюючий документ, яким є договір купівлі-продажу, посвідчений відповідачем 10.09.2008 року за реєстровим [NUMBER]. Враховуючи те, що позивач не був стороною зазначеного договору купівлі-продажу, даний документ у нього відсутній, а без нього позивач не може укласти договір купівлі-продажу, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження, що підлягають реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу дублікату вказаного договору купівлі-продажу, але відповідач листом від 22.05.2014 року відмовив у вчиненні цієї нотаріальної дії обгрунтовуючи це тим, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, з посиланням на положення ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат». Позивач вважає таку відмову відповідача незаконною з наступних підстав. По-перше, рішенням судувід 25.03.2013 р. банку надані усі права, що необхідні для продажу будинку, який перебуває в іпотеці. Якщо у банка немає правовстановлюючого документу на це майно з причини його втрати іпотекодавцем, то логічно що в банку виникає право на отримання дублікату такого документу. Ці права випливають із резолютивної частини рішення: «в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ….. звернути стягнення на будинок [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ….. з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки». По-друге, слід зазначити на існуючу колізію між ст. 53 Закону України «Про нотаріат» і ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Стаття 53 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що дублікат нотаріально посвідченого документу видається лише юридичним і фізичним особам, за дорученнямяких або у відношенні яких здійснювалися нотаріальні дії. Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки, і наявність такого права за логікою речей дозволяє йому отримувати усі документи, які необхідні для такого продажу (витяги з реєстру, технічний паспорт, дублікат правовстановлюючого документу тощо).Зазначена колізія має вирішуватися на підставі положень п. 2 Роздлу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку»: «Законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, щоне суперечить цьомуЗакону». Закон України «Про іпотеку» від 05.06.2003 р. №898-ІV набравчинності01.01.2004 р. Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р.набрав чинності01.01.1994 р.Враховуючи зазначені правила вирішення існуючої колізії законів,ст. 53 Закону України «Про нотаріат»не підлягає застосуванню у разі, якщо за дублікатом документу звернувся іпотекодержатель. По-третє, підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначеніст. 49 Закону України «Про нотаріат», а отже,відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з підстав, зазначених у листі нотаріуса від 22.05.2014 р.не передбачена Законом України «Про нотаріат» і є незаконною. Відповідач надав до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначає наступне. Нотаріальні дії в Україні вчиняються відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Видача нотаріусом дублікатів документів здійснюється згідно ст. 53 Закону та гл. 22 розділу II Порядку. Позивач помилково вважає, що рішення суду, яке надає Банку право продати будинок і надає всі повноваження необхідні для такого продажу - надає Банку право одержати дублікат правовстановлюючого документа у нотаріуса. Продаж будинку вчиняється на підставі рішення суду, а дублікат документа видається нотаріусом на підставі закону. Рішення суду не надає нотаріусу право видати дублікат документа. У позовній заяві Позивач зазначає, що у банка немає правовстановлюючого документа на майно з причини його втрати іпотекодавцем. Однак позивач не надав суду доказів факту втрати правовстановлюючого документа іпотекодавцем. Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа,посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні ч. 5 ст. 8вказаного Закону, видається дублікат втраченого або зіпсованого документа. Перше речення ч.5 ст.8 Закону має наступний зміст: «Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії». При видачі дубліката нотаріус повинен бути впевнений у тому, що оригінал документа втрачений. А підтвердити втрату оригінала документа може тільки особа, яка цей документ одержувала (іпотекодавець), особисто з'явившись до нотаріуса і подавши письмову заяву про втрату документа.Враховуючи те, що законодавством передбачено тільки дві підстави видачі дубліката (у разі втрати,або зіпсування оригіналу документа), а також те, що позивач ніяким чином не зміг документально підтвердити факт втрати документа іпотекодавцем, позивач не є особою за дорученням якої, або щодо якої вчинялась нотаріальна дія (договір купівлі-продажу будинку), відповідач вважає, що законних підстав для видачі йому дубліката немає. Також відповідач зазначає, що «дублікат» визначається як другий примірник документа, що має однакову з оригіналом юридичну силу. Отже, дублікат документа являє собою додатковий примірник цього самого документа з рівнозначною останньому юридичною силою. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин - втрати або зіпсування.Виходячи з вищевикладеного нотаріус повинен бути впевненим у тому, що оригінал договору купівлі-продажу та його дублікат, який має силу оригіналу, не будуть використані одночасно (наприклад для відчуження нерухомого майна), для того щоб уникнути порушення прав та законних інтересів третіх осіб. Із зазначених причин відповідач просить відмовити у позові. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Відповідачв судове засідання не з'явився,надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» встановлює наступну процедуру продажу предмету іпотеки: шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2013 року було вирішено наступне: «В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DNN0GK000000029 від 10.09.2008 рокув розмірі 33 765,75 доларів США - звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 32,80 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності. Встановити способом реалізації предмета іпотеки - будинку загальною площею 32,80 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності, шляхом продажу вказаного будинку іпотекодержателем - Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу такого майна» (а.с.3-5). Вказаним рішенням також встановлено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю -[PERSON]. на підставі договору купівлі-продажу [NUMBER] від 10.09.2008 року (а.с.3 звор.). Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Згідно п.п. 2.7 п. 2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (надалі - Порядок), якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Відповідно до положень п.п. 1.1, 1.2 п. 1 глави 2 розділу ІІ Порядку, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності на об'єкти нерухомого майна; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Відповідно до положень ст.ст. 2,3,4,5,15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на житловий будинок, як об'єкт нерухомого майна, підлягає обов'язковій державній реєстрації. Отже, для реалізації позивачем свого права на продаж предмета іпотеки,при укладанні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна (в даному випадку житлового будинку) на користь третьої особи-покупця,згідно вищезазначених вимог законодавства позивачу потрібно надати нотаріусу оригінал або дублікат документу, що підтверджує право власності на це майно іпотекодавця - [PERSON], зокрема, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу [NUMBER] від 10.09.2008 року. Оскільки у позивача відсутній оригінал цього договору останній звернувся до відповідача із запитом про видачу дублікату вказаного договору купівлі-продажу для виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2013 року. Відповідач листом від 22.05.2014 року посилаючись на положення ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» та Порядок відмовив у вчиненні цієї нотаріальної дії обгрунтовуючи це тим, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються лише за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, та у разі втрати чи зіпсування відповідного документа (а.с.6). Статтею49 Закону України «Про нотаріат»передбаченийперелік підстав для відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальної дії, та містить положення про те, що інші підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть бути визначені цим законом.Тобто Закон України «Про нотаріат» містить вичерпний перелік підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, який не передбачає таких підстав про які зазначає відповідач. Тож відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій з підстав, що дублікат видається у разі втрати або зіпсування документа на ім'я осіб за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, а позивач не входить до кола таких осіб, не відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» і є незаконною. Доводи відповідача про те, що видача дублікату договору купівлі-продажу поряд з існуванням його оригіналу може призвести до їх одночасного використання (для відчуження нерухомого майна) та порушення цим прав та законних інтересів третіх осіб суд не приймає до уваги з таких причин. Згідно ч. 2, 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу [NUMBER] від 10.09.2008 року, знаходиться в іпотеці ПАТ КБ «Приватбанк» та на нього, як предмет іпотеки, накладено заборону відчуження. Відповідно до положень ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Таким чином, видача іпотекодержателю (позивачу) дублікату правовстановлюючого документу на цей житловий будинок не призведе до можливості використання його оригіналу для відчуження будинку без згоди позивача, оскільки за наявності заборони відчуження нотаріус не має права посвідчувати угоду про відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя. В протилежному випадку посвідчення угоди про таке відчуження цього будинку буде явно не відповідати вимогам закону, а така угода розглядатиметься як нікчемна. Не заслуговують на увагу також доводи відповідача про те, що саме по собі рішення суду, яке надає банку право продати будинок і надає всі повноваження необхідні для такого продажу, є достатнім для вчинення такого продажу і не потребує отримання дублікату правовстановлюючого документа у нотаріуса. З цього приводу суд зазначає, що згадане рішення суду не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, оскільки воно не стосується питань визнання чи присудження. Тобто на підставі цього рішення суду не виникає права власності. Це рішення суду також не підміняє собою правовстановлюючий документ на нерухоме майно, не наділяє іпотекодержателя правами власника цього майна, а лише надає іпотекодержателю право продажу цього майна замість власника з метою погашення заборгованості за кредитом. Судом також відхиляються доводи відповідача щодо недоведеності втрати правовстановлюючого документа іпотекодавцем та не належність позивача до кола осіб, яким може бути видано дублікат цього документа. Суд виходить із того, що звернення позивача про видачу йому дублікату викликане тим, що він, як особа, якій відповідно до Закону України «Про іпотеку» рішенням суду було надано право на продаж предмету іпотеки - житлового будинку з наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу цього будинку, не має правовстановлюючого документу на житловий будинок, який йому необхідний для відчуження цього будинку. У позивача також відсутні правові підстави для спонукання власника цього будинку ([PERSON]) звернутися до нотаріуса із заявою про видачу дубліката правовстановлюючого документу.Ефективність такого способу захисту прав позивача як витребування безпосередньо у [PERSON] оригіналу правовстановлюючого документу на будинок викликає у суду обгрунтовані сумніви, оскільки за бажання [PERSON] цей документ може бути у будь-який момент втрачений і виконання рішення суду з цього питання стане неможливим. Отже, на думку суду, та обставина, що у позивача з незалежних від нього причин відсутній оригінал правовстановлюючого документу і це перешкоджає йому здійснити продаж предмету іпотеки згідно рішення суду, а позивач не може іншим чином отримати правовстановлюючий документ на предмет іпотеки, є достатньою підставою для отримання ним дублікату цього документу. При цьому, не має значення наявність чи відсутність оригіналу цього документу в іпотекодавця. Буквальне тлумачення та формальне застосування положень ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» щодо випадків видачі дублікату та осіб, які мають право на його отримання, без врахування положень ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», які надають право іпотекодержателю за рішенням суду продати предмет іпотеки, на переконання суду, є невиправданим. В іншому випадку штучно створюється ситуація, яка позбавляє позивача відповідно до положень ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» реалізувати своє право розпорядитися предметом іпотеки у разі, якщо іпотекодавець (власник предмета іпотеки) з тих чи інших причин не сприяє чи не бажає сприяти в цьому іпотекодержателю, у тому числі, шляхом ненадання відповідних документів. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Необхідність задоволення вимог позивача випливає також із загальних завдань цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України), а також виходячи із принципів розумності та справедливості. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 243,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved