Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач 09.09.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] із проханням розірвати шлюб між ними, зареєстрований 29 квітня 2011 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 96. Згідно обґрунтування позовних вимог зазначено, що від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Посилався на те, що із відповідачкою тривалий час разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Шлюб носить формальний характер. На теперішній час вважає, що примирення між ними є неможливим, вони мають різні погляди на життя та сім`ю в цілому, між ними втрачено почуття любові та поваги до одне одного, а тому просив розірвати шлюб між ними. Ухвалою суду від 18.09.2020 року провадження у справі було відкрито у спрощеному порядку. Судове засідання було призначено на 19.10.2020 року. Через неявку сторін, із урахуванням клопотання відповідача 19.10.2020 року розгляд справи був відкладений на 17.11.2020 року. До суду 13.11.2020 року надійшов відзив відповідачки, згідно якого позовні вимоги визнала та не заперечувала проти розірвання шлюбу, пояснила що шлюбні відносини припиненні з 2013 року. Додатково зазначила, що майнового спору між ними немає. При цьому, просила визначити місце проживання їх спільної дитини із нею, посилалась, що з приводу цього між ними досягнуто домовленість. У судове засідання 17.11.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від позивача до суду 09.11.2020 року надійшла заява, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. Згідно відзиву, відповідачка також просила справу розглядати за її відсутності. Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного, вважає за можливе вирішити спір по суті за відсутності сторін, сповіщених належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 23.11.2020 року. Судом встановлено, що 29 квітня 2011 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було складено актовий запис за №96. Від шлюбу у сторін є дитина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.10.2011 року. Згідно позову та відзиву відповідача, дитина проживає разом із матір`ю. Також сторонами визнано, що вони вже тривалий час не проживають разом (з 2013 року) та спільного господарства не ведуть. При цьому на примирення не згодні. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. Таким чином, системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі № 442/6319/16-ц. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу та суд переконався у дійсному волевиявленні сторін по справі. Як вбачається з позову та відзиву відповідача, вільної згоди між сторонами на примирення та подальше продовження шлюбних відносин не має. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились та останні спільного господарства з 2013 року не ведуть. Даний факт має істотне значення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, на примирення сторони категорично не згодні. На підставі викладеного, з урахуванням норм права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, а також визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, із приводу вимог відповідачки щодо визначення місця проживання їх доньки разом із нею, то в цій частині суд зазначає, що такі вимоги позивачем до вирішення не ставилися та не зазначалися. Відповідного зустрічного позову заявлено не було. Окрім того, згідно позов та відзиву на нього, спору з приводу місця проживання доньки між сторонами немає, а отже і правових підстав для їх розгляду не має. На підставі викладеного та

Outcome: approved