Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач 06 червня 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно останніх уточнень зазначила, що в домоволодінні [ADDRESS] їй належить 88/360 частини на підставі договору дарування від 07 липня 1999 р. Також в цьому домоволодінні на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23 січня 1980р. належить 46/360 частини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить 46/360 частини даного домоволодіння, 180/360 частини домоволодіння належить [PERSON]. Домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 728 кв.м. і складається з житлового -А1, сараю - Б, сараю - В, сараю-Г, вбиральні - Д, вбиральні - Е, навіс - И, №1-7;1 огорожі, споруди, мостіння. Її рідній тітці [PERSON] на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23 січня 1980р. належить 46/360 частини домоволодіння [ADDRESS], яка складається з: 1-4 кімнати, площею 129 кв.м. в житловому будинку А-1, туалет №3, огорожа №1,4, загального користування. В 1990р. [PERSON] виїхала з Дніпропетровська та більше ніяких відомостей від неї не було. Позивач зазначила, що з 1990 року постійно користується кімнатою1-4 в будинку А-1, туалетом №3, огорожами №1,4 , але на даний час в даній кімнаті проживає її внук [PERSON]. Також вона пояснила, що за свої власні кошти перекрила шифером кришу будинку А-1 над квартирою №1, зробила заміну вікон, провела газ, воду та продовжує разом зі своєю сім*єю підтримувати технічний стан квартири. Таким чином, вона та її сім*я з 1990 року та на сьогоднішній день користується 46/360 частини домоволодіння [ADDRESS], постійно підтримує технічний стан домоволодіння. У зв'язку з тим, що вона добросовісно заволоділа даним домоволодінням, просила суд визнати за нею право власності на 46/360 частини домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: кімнати 1-4 площею 12.9 кв.м. в житловому будинку А-1, вбиральні №3, огорожі загального користування , яка належить [PERSON] на підставі рішення народного суду Ленінського району м.Дніпропетровська від 24.06.1977 року, за набувальною давністю. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просили відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. а ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна -домоволодіння [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що 46/360 частина домоволодіння [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підстав рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23 січня 1980р., зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу . (а.с.10,40). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, що в 1990 р. [PERSON] виїхала з Дніпропетровська в Росію та більше ніяких відомостей від неї не було. Також позивач пояснила, що з 1990 року постійно користується 46/360 частини домоволодіння [ADDRESS], здійснювала належний догляд, , підтримує протягом всього часу у належному житловому стані квартиру. Також, позивачка зазначила, що з 28.10.1999 р. в домоволодінні [ADDRESS] проживає її онук [PERSON], який прописаний за даною адресою з 28.08.2007р., також з 1999 року проживала її донька до дня смерті(померла в 2011р.) Позивач [PERSON] , зазначила, що з 1970 року постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але вона продовжувала й продовжує і дотепер добросовісно, відкрито та безперервно володіти та користуватися 46/360 частини домоволодіння [ADDRESS]. Позивач стверджує, що з 1999 року вона відкрито, безперервно користується спірним домоволодінням понад десять років, підтримує протягом всього часу у належному житловому стані, тощо. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинна довести саме [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно копії паспорта, вбачається, що [PERSON] зареєстрована [ADDRESS] з 20 червня 1980 (а.с.12). Крім того, позивач в своїх вільних поясненнях, пояснила, що вона фактично в домоволодінні [ADDRESS] не проживає, а фактично проживала її донька з 1999р. до дня смерті(померла в 2011р) з своїм сином [PERSON] На даний час фактично в домоволодінні [ADDRESS] проживає її онук [PERSON] . Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні свідок [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], пояснила те що [PERSON] постійно проживає [ADDRESS]. В судовому засіданні свідок [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], пояснила те що [PERSON] знає давно, також зазначила, те що [PERSON] постійно проживає [ADDRESS], а по [ADDRESS] проживала в дитинстві. Отже, позивачем не надано в судовому засіданні доказів відкритого, безперервного володіння спірним домоволодінням протягом десяти років. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не був доведений факт відкритого, безперервного володіння спірним домоволодінням протягом десяти років, нею не були представлені докази на підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed