Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач 10 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що 05 червня 2006 року вона у Пиріжнянській сільській раді, Кодимського району Одеської області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №05. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], 23 серпян [INFO]. Спір щодо спільно нажитого майна відсутній. Шлюбні відносини з відповідачем припинені. Причиною є те, що останні роки спільного проживання, виявили існування протилежних характерів, наслідком чого є постійні сварки та непорозуміння. До того ж відповідач застосовував фізичне насилля щодо неї. З липня 2015 року спільне господарство не ведеться. Примирення не можливе. Діти залишаться проживати з нею. Просить шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не з»явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з»явився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №024374 виданого Пиріжнянською сільською радою Кодимського району Одеської області 05 червня 2006 року, сторони зареєстрували шлюб 05 червня 2006 року в Пиріжнянській сільській раді Кодимського району, актовий запис №05. Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №051285 виданого Пиріжнянською сільською радою Кодимського району 07 грудня 2006 року, [PERSON] народився 28 листопада 2006 року. Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №227746 виданого Пиріжнянською сільською радою Кодимського району 30 серпня 2010 року, [PERSON] народився 23 серпня 2010 року. Дослідивши вимоги позивача та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі викладеного в позовній заяві встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні з липня 2015 року. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дітей з нею. Відповідач проти цього не заперечує. Залишення дітей проживати з матір»ю не порушує законних інтересів сторін та дітей. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов»язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітніх дітей - з матір»ю. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved