Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач 02 жовтня 2013 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що 06.03 2000 року між ним та відповідачем укладено трудовий договір, відповідно до якого згідно з наказом № 19-к позивач був прийнятий на посаду респіраторника. З 07.03.2010 року у позивача настало право на отримання послужної винагороди на підставі вимог Положення «Про умови виплати послужної винагороди за кожні 10 років відпрацьованих у Дніпропетровському ВГРЗ» та п. 2.2.16 Колективного договору на 2008 рік, якій діяв до 16.11.2012 року в розмірі трьох посадових окладів. Згідно штатного розкладу, наказу № 55 від 24.06.2008 року «Щодо посадових окладів, надбавок та доплат», довідки за вих. № 44 від 23.01.2014 р., розмір посадового окладу респіраторника станом на 07.03.2010 року складав 1500 грн., а тому розмір послужної винагороди становить 4500 грн. Підставою для нарахування та виплати послужної винагороди згідно з Положенням є подання протоколу комісії по визначенню стажу вислуги років та наказ командира Дніпропетровського ВГРЗ. В порушення вимог вищевказаного Положення та п. 2.2.16 Колективного договору 2008 року, відповідачем не була здійснена своєчасна виплата послужної винагороди. На підставі особової заяви за порушення адміністрацією Дніпропетровського ВГРЗ діючого законодавства про працю України позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, згідно з вимогами ст. 39 КЗпП України. Отже, як зазначено в позові, , відповідач повинен був виплатити позивачу 25.12.2013 року послужну винагороду в розмірі 4500 грн. Вказані дії з боку відповідача є порушення законних прав позивача не тільки на працю, а і на своєчасне отримання послужної винагороди, які завдали йому моральних страждань. Позивач просив стягнути з відповідача послужну винагороду в розмірі 4500 грн. та моральну шкоду в сумі 2436 грн., а всього 6936 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення. Суду пояснив, що Додатком № 14 до Колективного договору визначено, що послужна винагорода сплачується за рахунок фонду оплати праці та при наявності коштів. Відповідно до балансу на 31 грудня 2012 року відповідач має заборгованість за розрахунками з бюджетом у сумі 22000 грн., заборгованість зі страхування у сумі 121 000 грн., заборгованість з оплати праці. Таким чином, у зв'язку з браком коштів, послужна винагорода не сплачується відповідно до Додатку № 14 до Колективного договору. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. Матеріалами справи встановлено, що згідно Наказу № 19-к від 06.03.2000 року [PERSON] з 06.03.2000 року прийнятий на посаду респіраторника (а.с.37). Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Встановлено, що 03 січня 2006 року між Дніпропетровським воєнізованим гірничорятувальним (аварійно-рятувальний) загоном Державної служби України з надзвичайних ситуацій та [PERSON], який працює на посаді респіраторника першого взводу, був укладений контракт № 26, який є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між працівником і роботодавцем (а.с.29-30). Встановлено, що 03 січня 2006 р., 03 січня 2008 р., 30 грудня 2009 р. з [PERSON] були укладені Додаткові Угоди до контракту № 26 від 03 січня 2006 року (а.с.31-16). Встановлено, що [PERSON] з 25 грудня 2013 року за власним бажанням, у зв'язку з порушенням адміністрацією законодавства про працю на підставі ст. 39 КЗпП України був звільнений з підприємства, що підтверджується випискою з наказу про звільнення від 24.12.2013 року № 85, записами трудової книжки (а.с.96, 101). Як пояснив в судовому засіданні позивач, при звільненні відповідачем не була здійснена своєчасна виплата послужної винагороди, на отримання якої він мав право з 07.03.2010 року, на підставі вимог Положення «Про умови виплати послужної винагороди за кожні 10 років відпрацьованих у Дніпропетровському ВГРЗ» та п. 2.2.16 Колективного договору на 2008 рік, якій діяв до 16.11.2012 року в розмірі трьох посадових окладів. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій послужну винагороду за 10 років безперервної роботи в Дніпропетровському ВГРЗ в розмірі 4500 грн., згідно колективного договору за 2008 рік, зважаючи на наступне. Так, згідно Колективного договору між керівництвом та трудовим колективом Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в редакції яка діяла до 16.11.2012 року, п. 2.2.16 передбачено, що при наявності коштів зведеного кошторису, а також коштів від надання додаткових послуг, особовому складу можуть надаватися інші заохочувальні виплати та допомоги: послужна винагорода в розмірі 3-х посадових окладів (але не більше 3-х посадових окладів респіраторника), за кожні 10 років відпрацьованих у службі особам основного і допоміжного особового складу (а.с.115-126). Встановлено, що станом на 07 березня 2010 року оклад респіраторника [PERSON] складав 1500 грн., згідно штатного розпису Наказ № 55 від 24.06.2008 року (а.с.102). Таким чином, розмір послужної винагороди з розрахунку 3-х посадових окладів респіраторника, станом на 07.10.2010 року повинен складати 4500 грн. Проте, як зазначено вище, при наявності коштів зведеного кошторису, а також коштів від надання додаткових послуг, особовому складу можуть надаватися інші заохочувальні виплати та допомоги, зокрема, послужна винагорода. Так, як вбачається з розрахунку витрат до кошторису Дніпропетровського ВГРЗ на 2010 рік, Балансу, Дніпропетровський ВГРЗ має заборгованість з розрахунками з бюджетом, а також кошторисом не передбачені виплати послужної винагороди, у зв'язку з браком коштів (а.с.103-114). Крім того, сплата послужної винагороди є право підприємства, як заохочувальна виплата та допомога, а не обов'язок підприємства. Стосовно формулювання підстав звільнення позивача представник Дніпропетровського ВГРЗ в судовому засіданні пояснив, що дійсно на підприємстві відбуваються порушення трудового законодавства через несвоєчасність виплати робітникам заробітної плати. А тому, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для виплати позивачу послужної винагороди в розмірі 4500 грн. та стягнення її на його користь з Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, у в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В силу ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивачем не доведено неправомірності дій відповідача під час реалізації його права на працю, то в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд також відмовляє. Враховуюче вищевикладене та аналізуючи здобуті у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави На підставі викладеного і

Outcome: dismissed