Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач 08 вересня 2017 року звернувся до суду з вимогами до відповідача. З уточненням позовних вимог, з підстав, передбачених ст.ст. 60,70 Сімейного Кодексу України просить позов задовольнити. В судовому засіданні позов підтримав повністю. Пояснив, що 24 червня 2000 року між сторонами укладений шлюб, який розірваний 07 вересня 2017 року. В період шлюбу,13 травня 2011 року, його колишньою дружиною [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру зареєстровано в цілому за [PERSON] За квартиру сторони сплатили кошти в розмірі 21 тис. долари США , з яких кошти в сумі 13 тис. долари США є власністю позивача , а решту суми подружжя позичили. Оскільки квартира, належна відповідачу, набута в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, тому у відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України просить провести поділ квартири та визнати за ним та відповідачем право власності по ? частці. Представник відповідача [PERSON] заперечила по суті позову, пояснила, що вона на придбання квартири позичила [PERSON], яка є її дочкою, кошти в розмірі 8 тис. доларів США. Решта коштів, витрачених на придбання квартири є власністю подружжя. Вважає, що підстав для визнання квартиру спільною сумісною власністю не має. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~\~Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- 1V « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини »\~,\~ передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має\~\~ право мирно володіти своїм майном. Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Відповідно до ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. \~\~ Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. \~\~Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. \~\~\~ Наведена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року (справа №6-1568цс16) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2000 року по 07 вересня 2017 року. 13 травня 2011 року [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу квартири придбала у власність квартиру [ADDRESS]. В умовах договору зазначено, що [PERSON] укладає договір з письмової згоди чоловіка, з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі. ( а.с.9-12). Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] ( а.с. 14). Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, яка відповідачем спростована не була, а навпаки факт придбання квартири за спільні кошти подружжя підтвердила в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], тому суд прийшов висновку, що це майно ( квартира ) має режим спільної сумісної власності, як таке, що набуте під час шлюбу та визнає за позивачем та відповідачем право власності по ? частки даного майна. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640 грн.

Outcome: approved