Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач 04 листопада 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання права на завершення приватизації на земельну ділянку в порядку спадкування, зобов'язання вчинити певні дії (а.с. 3-6). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер [PERSON], який за життя склав заповіт, яким заповів позивачу домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У встановлений законом строк, позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Державним нотаріусом Першої ДДНК Кравцовою А.І. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку йому було відмовлено, у зв'язку із відсутністю у позивача правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме: земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0, 0487 га, розташованої на території Ленінського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS] (загальнодержавний кадастровий номер [NUMBER]) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Ухвалою суду від 23 грудня 2015 року позовні вимоги в частини визнання права на завершення приватизації на земельну ділянку в порядку спадкування, зобов'язання вчинити певні дії залишено без розгляду (а.с.138). Позивач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.143). Відповідач - Дніпропетровська міська рада, в особі свого представника за довіреністю - Борсук Ю.В., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмове заперечення, в якому проти позовних вимог заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.144-147). Третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в особі свого представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника до суду не надсилав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що домоволодіння [ADDRESS], а також, квартира [ADDRESS], належали на праві приватної власності [PERSON] (з.а.с.116, а.с.120). На підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 53/45 від 25.12.2013 року, [PERSON] надано дозвіл на розроблення розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок по фактичному розміщенню жилих будинків, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с. 14-15,16-18). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.06.2014 року, кадастровий номер земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,0487 га, - [NUMBER] (а.с.19-20). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 54/62 від 11.03.2015 року (а.с.56) передано земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], у власність [PERSON], але належним чином зареєструвати своє право власності останній за життя не встиг. [INFO] [PERSON] помер (а.с.7), останній постійно проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с.101). За життя [PERSON] склав заповіти (а.с.8,97, з.а.с.98), якими все майно, яке на день смерті виявиться належним йому, а також належні йому домоволодіння (житловий будинок) та всю земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS], заповів [PERSON], а також, всю належну йому квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], заповів [PERSON]. Із матеріалів спадкової справи № 174-2015 (а.с.93-128) вбачається, що [PERSON] у встановлений законом строк звернуся до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті [PERSON]. [PERSON] звернувшись до нотаріальної контори, письмовою заявою відмовилась від належної їй частини спадщини після смерті [PERSON], відповідно до заповітів складених 07.10.2014 року та 03.12.2011 року, на користь [PERSON] (а.с.94). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а.с.123), домоволодіння [ADDRESS] (з.а.с.124), вклади та пенсію померлого (а.с.113). Але, державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку (а.с.128). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зі статті 1269 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно ст..78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст..88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із позивача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 224,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved