Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 80294,42 грн., сплачений судовий збір. Позивач посилається на те, що 25.09.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за Договором, в результаті чого станом на 31.08.2017 року загальна заборгованість позичальника становить 80294,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 7039,29 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 65467,30 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3488,10 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процента складова) - 3799,73 грн. Представник позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила застосувати строки позовної давності та закрити провадження по справі. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Згідно кредитного договору № б/н від 25.09.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON], остання отримала кредит в національній валюті України - гривні у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 25.09.2012 року вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відбувся 26.08.2014 року (а.с.4-5), тобто у позивача з 25.09.2017 року виникло право на звернення з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів. Позивач звернувся до суду лише 07.11.2017 року, пропустивши строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. При цьому, виходячи з розрахунку заборгованості за договором від 25.09.2012 року, доданого позивачем до позову, судом вбачається, що відповідачем не здійснювалася відповідна сплата за користування кредитом, про що було достеменно відомо позивачу. У розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.09.2012 року зазначено, що 26.09.2014 року та 31.12.2014 року в рахунок погашення боргу надійшли суми в розмірі відповідно 8,76 грн. та 11,90 грн. Позивач, в обґрунтування своїх вимог, не надав суду доказів, які б свідчили про те, що саме [PERSON] безпосередньо заплатила в рахунок погашення боргу 26.09.2014 року 8,76 грн. та 31.12.2014 року 11,90 грн. Крім того, позивачем зазначено, що відповідачу наданий кредит в сумі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак довідка про те, коли саме закінчується дія банківської картки за вказаним кредитним договором від 25.09.2012 року не надана. Чи отримувалася інша картка за вищезазначеним споживчим кредитом позивачем не доведено. Отже, позивач належним чином не обґрунтував свої позовні вимоги. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачено, що нечіткі та двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно вимог ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача.

Outcome: dismissed