Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач 06.03.2018 року звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить визнати за ним право власності на житловий будинок № 45 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Шевченка, в с. Басівка, Пустомитівського району Львівської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.02.2013 року померла його мати [PERSON] до складу спадкової маси після смерті якої увійшов вказаний вище житловий будинок. Своїм майном на випадок смерті [PERSON] розпорядилася склавши заповіт, яким все своє майно заповіла йому - своєму синові. Він до дня смерті матері проживав та був зареєстрований разом з нею, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, але не взмозі оформити за собою право власності на будинок, так як втрачений оригінал свідоцтва на право власності на такий. З цих підстав просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Представник відповідача Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Так як всі учасники справи не явилися в судове засідання, фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачами позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, та не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.02.2013 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІСГ № 307147 від 07.02.2013 року. За життя [PERSON] своєю власністю на випадок смерті розпорядилася, склавши 18.07.1995 року заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 8, згідно якого будинок і все своє майно вона заповіла своєму синові- Підгорецькому [PERSON]. Заповіт відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, тому спадкування після смерті [PERSON] відбувається за заповітом згідно ст.1233 ЦК України. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії І-АВ № 445764 позивач [PERSON] народився 28.03.1968 року, його батьками значаться [PERSON] та [PERSON]. Згідно технічного паспорту на житловий будинок № 45 по вул. Шевченка, в с. Басівка, Пустомитівського району Львівської області, складеного 27.02.2018 року слідує, що за даною адресою знаходиться збудований у 1939 році житловий будинок загальною площею 44,0 кв.м, житловою 22,2 кв.м, допоміжною 21,8 кв.м., який складається з А-1-житлового будинку, та господарських будівель і споруд а-1 веранда, Пг/а-1 погріб, Б- сарай, В стодола, Г- вбиральня. Згідно збереженої копії свідоцтва на право власності на житловий будинок, яке видане 20.03.1996 року виконавчим комітетом Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області слідує, що [PERSON] являється власником будинку № 45 по вул. Шевченка, в с. Басівка, Пустомитівського району Львівської області. Таким чином судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] проживала у [INFO] та являлася власником вказаного житлового будинку з приналежними до нього господарськими спорудами, оригінал правовстановлюючого документу на який був втрачений. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. З Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в [INFO] та копії паспорта громадянина України слідує, що позивач [PERSON] з 1988 року постійно проживав та був зареєстрований разом з спадкодавцем за даною адресою. Спадкоємці, які відповідно вимог ст. 1241 ЦК України, мали б право на обовязкову частку у спадщині такої, відсутні, оскільки її чоловік [PERSON] помер 27.04.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 273216. Статтями 328, ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлої [PERSON], який прийняв в порядку спадкування належний померлій житловий будинок, тобто набув права власності на дане майно, проте не має можливості здійснити своє право на спадкування в позасудовому порядку із-за відсутності правовстановлюючих документів на таке. Статтею 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ст.328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved