Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач 09.07.2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив припинити відповідачам право користування 1/3 частиною домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; виселити відповідачів з будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано 07.09.2019 року. Проте відповідачі до цього часу продовжують проживати у будинку та чинять перешкоди у користуванні майном позивача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. У клопотанні від 19.01.2021 року позивач просив розглядати справу без його участі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Відзив на позов не надала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. за реєстровим № Д-1210, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 27.11.2003 року (а.с. 8-9). У вказаному житловому будинку мешкають та зареєстровані колишня дружина позивача [PERSON] та її син [PERSON] (а.с. 11-12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2019 року, яке набрало законної сили 07.09.2019 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16-17). Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилась у спірний будинок в якості членів сім`ї власника житлового будинку і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідачів у рівних частках слід стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 1681,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved