Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 15898 грн. 51 коп. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору від 10.12.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто свої зобов'язання у порушення умов договору та статей 509, 526, 1054 ЦК відповідач не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 14.05.2014 року має заборгованість на суму 18172 грн. 95 коп., яка складається з 2742, 78 грн. - заборгованості за кредитом, 11335,17 грн. - заборгованості за користування кредитом, 4095 грн. - заборгованості з комісії. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 3511, 51 грн., яка стягнута з [PERSON] судовим наказом Талалаївського районного суду від 01.12.2008 року на користь ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 14661 грн. 44 коп., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина, 733, 07 грн. - процентова складова. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 14.05.2014 року становить 15894, 51 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами. В судовому засіданні представник позивача Кулага О.В. позов підтримала в повному обсязі і просила задовольнити, поскільки відповідачем не виконуються умови кредитного договору, і тому було видано судовий наказ у 2008 році, але кошти по цьому наказу надійшли на рахунок банку у 2011 році, і весь цей час проводилось нарахування на всю суму кредиту необхідних платежів згідно тарифів, із якими відповідач був ознайомлений. Крім того, йому направлялось СМС - повідомлення про наявний борг, він не цікавився станом свого рахунку, із заявою про закриття карткового рахунку не звертався, від реструктуризації боргу відмовився. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали і суду пояснили, що [PERSON] дійсно брав кредит у 2007 році, в силу обставин не повернув його вчасно, а сплатив всю необхідну суму вже по судовому наказу від 01 грудня 2008 року, яким з нього було стягнуто 3511 грн. 51 коп. на користь «Приват Банку», а саме - 1500 грн. - сплатив безпосередньо у відділі ДВС Талалаївського управління юстиції згідно квитанції від 23.11.2009 року, крім цього із нього вираховувались частинами кошти в сумі 1729 грн. 80 коп. з грудня 2009 року по червень 2010 року із заробітної плати у ТОВ АФ «Обрій», що підтверджується довідкою. Чому ці кошти не вчасно поступили на рахунок банку, він не знає, його вини у цьому немає. При закриті виконавчого провадження у відділі ДВС він написав заяву про закриття кредиту. Крім цього, із його карточки постійно знімались кошти із заробітної плати до цього часу. Коли він звернувся в банк, йому надали виписки, з яких видно, що йому постійно нараховувалась пеня і штраф і утримувались кошти з 01.12.2008 року по 10.07.2014 року. Також відповідач і його представник просять суд застосувати до даних правовідносин позовну давність, поскільки позивачу було відомо про наявність боргу, з часу винесення судового наказу у 2008 році пройшов трирічний строк звернення до суду у грудні 2011 року, позивачу було відомо про це, щомісячно проводилось списання із карточки штрафів та комісії за користування кредитом, процентів за прострочення платежу та інших санкцій. Але з позовом звернулись у 2014 році, пропустивши встановлений законодавством трирічний термін звернення до суду, доказів поважності причин пропуску строку до суду не надано, питання продовження строку в позовній заяві не ставиться. Крім того, ніякого умислу у відповідача на ухилення від сплати кредиту не було, кошти списувались, і він вважав, що це йде на погашення кредиту. На підставі цього, відповідач і його представник просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому ст.256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. З п. 9.12. Кредитного договору (а.с.28) вбачається, що строк його дії - 12 місяців з часу підписання (тобто до 10.12.2008 року), і якщо у протягом цього строку ні одна із сторін не поіноформує другу сторону про припинення строку дії Договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Крім того, даним Договором - п.31.1 - передбачено і термін дії Картки, а саме - Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного на лицьовій стороні Картки місяця і року (а.с.29). Пунктом 3.1.3. передбачено, що після закінчення терміну дії картка продовжується Банком на новий термін (шляхом надання Клієнту Картки з новим терміном дії), якщо раніше не поступила заява про закриття картрахунку (а.с.29). Позивач не надав суду доказів видачі відповідачу нової банківської картки, що свідчило б про продовження дії Кредитного договору, не надано бухгалтерської документації, що підтверджує факт перерахунку коштів на рахунок позичальника після спливу дії Кредитного договору - 10.12.2008 року. При цьому,розрахунок, наданий позивачем, також не містить доказів перерахування коштів позичальнику - відповідачу [PERSON] - які б він мав можливість використати. Аналізуючи надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог, а саме - розрахунок заборгованості за договором (а.с. 10-17), суд приходить до висновку про те, що банк протягом більше п'яти років фактично продовжував нараховувати відповідачу відсотки та штрафи за користування кредитом, строк дії якого сплинув, не пролонгувавши кредит у встановленому Законом порядку, не видавши позичальнику нову кредитну картку. Зазначені обставини фактично унеможливлювали використання коштів позичальником після спливу строку дії кредитного договору в грудні 2008 року, а тому суд підстав вважати договір пролонгованим не вбачає. За таких обставин суд приходить до висновку про сплив на час звернення Банку до суду строків позовної давності та наявність підстав для застосування до даних правовідносин наслідків спливу позовної давності. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дане положення цивільного законодавства конкретизоване і у Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». Зокрема пунктом 31 зазначається, що при застосуванні положення п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку з цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні врахувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. Суд також враховує правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові Судової палати в цивільних справах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, винесену судом у відповідності до ч.1 ст. 355 ЦПК України у зв'язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Згідно даної Постанови відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України), щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК), а не закінченням строку дії договору. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Як встановлено судом, термін дії Картки, наданої банком позичальнику - відповідачу [PERSON] - та відповідно і строк дії кредитного договору - сплив у грудні 2008 року, доказів видачі нової картки та пролонгації кредитного договору позивачем суду не надано. Із позовом банк звернувся до суду у червні 2014 року, із розрахунку заборгованості, наданої позивачем на підтвердження своїх позовних вимог вбачається, що позивачу було відомо про існуючий борг [PERSON] з 2008 року, позивач не був обмежений чи позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості у встановлені законодавством строки в межах позовної давності, підстав для продовження строку позовної давності суд не вбачає, та враховуючи правові позиції вищестоящих судів, які є обов'язковими, приходить до висновку, що позивачем пропущено термін позовної давності при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договором. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності в ході судового розгляду було заявлено представником відповідача і самим відповідачем, і тому суд приходить до висновку про відмову в позові ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed