Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 30 804 грн. 65 коп. боргу за кредитним договором без номеру від 4 листопада 2013 року, який складається із : 2 598 грн. 45 коп. заборгованості за кредитом, 23 163 грн. 12 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 100 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 443 грн. 08 коп. штрафу (процентна складова) та понесених судових витрат у сумі 1378 грн. До позовної заяви представником позивача [PERSON] подано письмову заяву, відповідно до якої заявлені вимоги підтримано у повному обсязі, представник просить проводити розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що дійсно отримав кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк», однак, вважає, що нараховані відсотки є завищеними, на підтвердження чого навів власні розрахунки боргу. Крім цього, відповідач зазначає, що слід застосувати позовну давність за вимогою про стягнення пені, а також вказує на неможливість стягнення з нього одночасно і пені і штрафу, так як таким чином його двічі притягнуто до юридичної відповідальності. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Із змісту договору-заяви без номера від 4 листопада 2013 року, укладеного між сторонами по справі, встановлено, що позивач виявив бажання відкрити на своє імя кредитну картку без вказівки встановленого на ній кредитного ліміту. У вказаній заяві зазначено, що клієнт попередньо ознайомився із памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які складають кредитний договір. Анкета-заява підписана сторонами по справі, що свідчить, на думку суду, про те, що сторони досягли домовленності з усіх суттєвих умов укладення договору та погоджувались на такі умови. Умовами укладеного між сторонами договору, які зазначені у довідці про умови кредитування із використанням вказаної кредитної картки, передбачено сплату відсотків за користування позичальником кредитними коштами у розмірі 2,5% на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році та штраф у разі порушення відповідачем строків платежів, передбачено оплату штрафу, який становить 500 грн.+ 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 1% від заборгованості при наявності прострочення по кредиту або відсоткам 5 і більше днів та при виникненні прострочення на суму більше 50 грн. Із наданої позивачем копії Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що відповідно до умов, за якими «ПриватБанк» надає клієнтам платіжні картки, передбачено обовязок клієнта погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором (п.2.1.1.5.5). Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та Правил встановлено, що позичальник зобовязаний сплатити штраф при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених цим договором. Розрахунок заборгованості по кредиту [PERSON] доводить, що останній проводив оплату заборгованості по кредиту несвоєчасно, із порушенням п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил, в звязку з чим станом на 19 жовтня 2016 року загальна сума заборгованості за залишком кредиту за договором без номеру від 4 листопада 2013 року з боку відповідача (в тому числі : тіло кредиту, заборгованість за відсотками, комісією та за штрафними санкціями) складає 30 804 грн. 65 коп. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, яка застосовується до кредитних правовідносин позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. В заперечення заявлених позивачем вимог відповідач зазначав, що нарахування відсотків проведено відповідачем невірно, на підтвердження чого надав власні розрахунки, за якими сума відсотків має бути значно меншою. Однак, суд не може прийняти до уваги такі розрахунки з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявність або відсутність будь-яких обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення, суд встановлює на підставі доказів, які мають бути допустимими, тобто такими, що одержані відповідно до встановленого законом порядку (ст..ст.57,59 ЦПК України). В даному випадку відповідач зазначав про необхідність зясувати вірність нарахувань, для чого необхідні спеціальні знання в галузі бухгалтерсього обліку. Однак, для зясування обставин, що мають значення для справи і потербують спеціальних знань, суд, відповідно до вимог ст..143 ЦПК України, призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Клопотання про призначення експертизи стороною заявлено не було. Підтвердження того, що наданий відповідачем розрахунок було здійснено спеціалістом у цій галузі, суду також не надано. Крім цього, позивачем зазначено, що його в порушення вимог ст.61 Конституції України, двічі притягнуто до юридичної відповідальності, так як нараховано і штраф і пеню за невиконання грошового зобовязання. Дійсно, згідно із положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Із змісту укладеного сторонами договору вбачається, що сторони узгодили, що позичальник зобовязаний сплачувати пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, а штраф у разі порушення строків платежів, тобто, сторони узгодили порядок нарахування неустойки, відповідно до ст.549 ЦК України. У правовій позиції, висловленій судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-845цс15 від 23 грудня 2015 року зазначено, що якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору. Відповідач при підписанні договору не заперечував його умови, вцілому договір не оспорював, а тому має виконувати прийняті на себе зобовязання. Таким чином, суд вважає встановленою наявність заборгованості по кредитним коштам та відсоткам з боку відповідача [PERSON] у сумі, вказаній позивачем, а тому вказану суму боргу за тілом кредиту, відсотками, комісією та штрафами слід стягнути з відповідача. Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідач [PERSON] зазначав, що позивачем пропущено строк звернення до суду із вимогою про стягнення пені та просив застосувати до цієї вимоги строки позовної давності. Таким чином, враховуючи наведені вище норми законодавства, суд вважає за необхідне позовні вимоги ПАТ в цій частині задоволити частково в межах встановленого законодавством строку позовної давності, а саме : за період часу з 1 листопада 2015 року, тобто за один календарний рік, що передував зверненню позивача із позовом до суду. Таким чином, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Платіжне доручення від 27 жовтня 2016 року, наявне в матеріалах справи, доводить оплату позивачем 1378 гривень судового збору, а тому вказані судові витрати (з урахуванням пропорційності задоволених вимог) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на надані докази, суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] підлягає до задоволення частково. На підставі наведеного, ст.ст.11, 627, 628, 1054 ЦК України,

Outcome: approved