Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом до [PERSON], в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 327,05 грн., а також судові витрати у розмірі 393,27 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 10.01.2006 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 2 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначав, що зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав [PERSON] кредит у зазначеному розмірі. Але відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 31.05.2013 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 39 327,05 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 9 573,18 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 27 404,96 грн., а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., та суми процентної складової штрафу у розмірі 1848,91 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просив стягнути із відповідача. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.01.2006 року у розмірі 39 327,05 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 9 573,18 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 27 404,96 грн., а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., та суми процентної складової штрафу у розмірі 1 848,91 грн., а також судовий збір у розмірі 393,27 грн., а всього на суму 39 720,32 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахував обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції посилався на те, що позивачем надано копію заяви від 10.01.2006 року та Умови і правила надання банківських послуг, у відповідності до яких ПАТ КБ «ПриватБанк» надає [PERSON] строковий кредит у розмірі 2 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6, 7-10). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, тому зазначену вище заяву суд розцінює, як кредитний договір. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 2 100 грн., а позичальник, відповідно до вказаного договору зобов'язався повертати заборгованість щомісяця. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Суду надано копію розрахунку заборгованості, з якої вбачається, що відповідач не виконав зобов'язання, взяті на себе за договором, в результаті чого станом на 31.05.2013 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 39 327,05 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 9 573,18 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 27 404,96 грн., а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., та суми процентної складової штрафу у розмірі 1 848,91 грн. (а.с.3-5). Врахувавши ці обставини, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, а із відповідача на користь позивача повинна бути стягнута заборгованість у розмірі 39 327,05 грн. Доводи відповідача, стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, суд вважав не обґрунтованими, оскільки згідно п.9.12. кредитного договору (Умов і правил надання банківських послуг) договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо, на протязі цього строку жодна із сторін не повідомить другу сторону про зупинення дії кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Кредитний договір був укладений (підписаний) 10.01.2006 року, а тому діє до 10.01.2007 року; якщо не надійшло заяви про припинення його дії, діє до 10.01.2008 року і так далі. Відповідачем не надано суду доказів того, що він звертався до банку з відповідною заявою про припинення дії кредитного договору, а тому цей договір продовжений, і діє до цього часу. Посилання відповідача на те, що кредитна картка діє до січня 2009 року є також необґрунтованими, так як відмітка строку дії пластикової картки, яка міститься на кредитній картці, свідчить про строк дії пластикової картки як засобу електронного платежу, а не зобов'язальних відносин, які випливають із кредитного договору. Із наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач останній раз здійснив погашення заборгованості по кредиту 02.11.2012 року, де кошти були зараховані в рахунок погашення процентів у розмірі 90 грн., що свідчить про дію кредитного договору, й неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, так як дана сума значно менша від суми кредитної заборгованості в цілому. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягнув із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 393,27 грн. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Кредитний договір був укладений між сторонами 10.01.2006 року, про що свідчить заява позичальника. У заяві зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Строк дії карти визначений січнем 2009 року (а.с.6,30). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи із цієї вимоги закону Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. А тому безпідставним є застосування судом першої інстанції пункту 9.12 Умов, щодо пролонгації договору, оскільки у заяві позичальника строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Як заявляє позичальник останній платіж за цим договором він зробив у листопаді 2008 року, а строк дії виданої йому карти сплив у січні 2009 року. В матеріалах справи відсутні докази про те, що банк видавав позичальнику нову кредитну карту після 10 січня 2009 року (а.с.30). Але позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 08 липня 2013 року, тобто після спливу позовної давності. Позивач при цьому не просив поновити строк звернення до суду, та не зазначав поважності причин пропущення цього строку. Також не підтверджуються достовірними доказами висновки суду про останнє часткове погашення боргу відповідачем у розмірі 90 гривень 02 листопада 2012 року, оскільки в розрахунку за цей місяць такий платіж відсутній. Натомість у розрахунку банку і виписці по особовому рахунку за одну і ту ж дату вказані різні значення грошових сум. Крім того, у виписці по особовому рахунку, вказаний номер платіжної карти на яку переказувались кошти - 4149605323811752, тоді як строк її дії закінчився у січні 2009 року, що свідчить про недостовірність зазначених доказів (а.с.3-5, 30,50-51). А тому розрахунок і виписка не можуть вважатися належними та достовірними доказами про погашення відповідачем боргу після січня 2009 року. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Крім того, в матеріалах справи наявний інший кредитний договір укладений між сторонами - 12 грудня 2006 року, за яким відповідач отримав від банку 24 000 доларів США на придбання автомобіля (а.с.71-72). Як зазначає відповідач погашення боргу він проводив саме за цим договором від 12 грудня 2006 року, який не є предметом спору у зазначеній справі. Таким чином, наявні підстави для застосування позовної давності з урахуванням встановлених обставин і факту пред'явлення позову тільки 08 липня 2013 року. У зв'язку із чим, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed