Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач, 06.09.2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є опікуном [PERSON], якого. згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2015 року, визнано недієздатним. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. З відповідачкою, [PERSON] перебував у шлюбі з 23.07.1994 року, який було розірвано 21.05.2012 року. Відповідачка зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично з січня 2011 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію. Особистих речей в квартирі не має, не приймає участі у спільному побуті. [PERSON] до 2011 року мешкала та була зареєстрована за адресою: квартира [INFO] як член сім*ї власника житла. На підставі вищевикладеного, згідно останніх уточнень, просить визнати [PERSON], [INFO] втратившею право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №2 в будинку №27 по вул.. Дунаєвського у місті Дніпропетровську . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпровя». Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 2007 року виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради/а.с.11/ Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року визнано [PERSON] недієздатним та встановлено опіку над недієздатним [PERSON]. Призначено опікуном над недієздатним [PERSON] [PERSON]./а.с.16/ Згідно довідки №1272 від 06.09.2016 року зареєстрованими за адресою: [INFO] значаться: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON]./а.с.14/ В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2011 року, в квартирі відсутні її особисті речі, що знайшло своє підтвердження в поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON], також даний факт підтверджується актом обстеження квартири за підписом начальника КЖЕП «Центральний» [PERSON] від 06.09.2016 року /а.с.13/ Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року встановлено, що з січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] шлюбні стосунки припинено, спільне господарство не ведуть, живуть окремо./а.с.15/ Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS] порушує права позивача, відповідачка за зазначеною адресою не проживає з січня 2011 року, тобто понад один рік, а, отже є достатні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved