Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач 02 листопада 2018 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. 28 березня 2014 року між ним та відповідачем був укладений письмовий договір позики, згідно умов якого, остання отримала від нього 21 300 грн., зі строком повернення 11 квітня 2015 року. Відповідач не повернула борг у домовлений строк, почала здійснювати виплату боргу невеликими сумами, останній платіж вона здійснила у грудні 2017 року та після цього повідомила, що відмовляється від подальших виплат. На сьогодні, заборгованість повністю не погашена, з урахуванням часткового погашення боргу, сума заборгованості становить 18 000 грн., відповідач на зв`язок з ним не виходить. На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 18 000 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 704, 80 грн. Ухвалою про відкриття провадження від 20 листопада 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України (а.с. 9-10). 22 грудня 2018 року по справі ухвалено заочне рішення (а.с.17-20). Ухвалою суду від 13 березня 2018 року задоволено заяву відповідача та скасоване заочне рішення від 22 грудня 2018 року (а.с. 40). 25 квітня 2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 44), згідно якого відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи його тим, що суму коштів у розмірі 8000 грн. вона повернула позивачу у вказаний строк - 28 березня 2015 року, про що [PERSON] зробив запис на оригіналі розписки. Зазначила про те, що ніякого договору позики між нею та [PERSON] укладено не було, договір від 28 березня 2014 року є недопустимим доказом по справі. Всі кошти, що бралися нею у борг у позивача нею були повернуті. Крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та за відсутності його адвоката, на позовних вимогах наполягає (а.с. 83). У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, на адресу суду від неї надійшла заява в якій вона просить суд перенести розгляд справи на більш довгий термін у зв`язку з поганим станом здоров`я (а.с.82). Доказів своєї хвороби відповідач [PERSON] до заяви про відкладення розгляду справи не додала. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Дана справа перебуває у провадженні суду тривалий час, неодноразово відкладалася, зокрема за заявою відповідача [PERSON] саме через поганий стан її здоров`я. Так судом встановлено, що справа призначалася до слухання на 13 червня 2019 року, на 02 липня 2019 року, однак відкладалася за заявою відповідача з вищезазначених причин. На підтвердження стану її здоров`я додавала до своїх заяв довідки про звертання її в ці дні за медичною допомогою в Кам`янську АЗПСМ (а.с. 56,62). На запит суду Лікарем Кам`янської АЗПСМ, [PERSON] надано повідомлення від 16.08.2019 року про те, що [PERSON] за медичною допомогою в Кам`янську амбулаторію загальної практики сімейної медицини 13 червня 2019 року та 02 липня 2019 року не зверталася (а.с. 70). Суд вважає за необхідне визнати неявку відповідача [PERSON] не поважною, оскільки останньою не надано підтверджуючих документів тяжкої хвороби, яка могла б бути перешкодою для прибуття в судове засідання. На думку суду вищевказані дії відповідача [PERSON] спрямовані для затягування розгляду справи. З урахуванням викладених обставин та достатнього обсягу доказів, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, щопозовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 21 300 грн. із зобов`язанням повернути борг, а саме : 4 000 грн. від 11 квітня 2015 року, 16 000 грн. від 28 березня 2014 року та поточний борг в розмірі 1 300 грн., з віддачею всього боргу у розмірі 21300 грн. та з ісплатою за кожен день використання грошей по 0, 07 грн. в день за кожну сотню. Позивачем в обґрунтування вимог позову було додано до матеріалів справи оригінал розписки від 28 березня 2014 року (а.с. 37). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63 цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. На теперішній час відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання та повернення суми коштів позивачу. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику в установлений розпискою строк не повернув, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Не може бути прийнята судом до уваги копія розписки, долучена відповідачем [PERSON] , згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошову суму в розмірі 8 000 грн., оскільки вона не є належним та допустимим доказом у справі. Крім того, обставини, які викладені у вищезазначеній розписці не стосуються предмету позову, який розглядається, оскільки позивачем висунуто вимоги щодо стягнення боргу за договором від 28 березня 2014 року щодо отримання [PERSON] боргу в розмірі 21 300 грн. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо укладення із [PERSON] договору позики позивачем [PERSON] наданодо суду оригінал розписки від 28.03.2014 року, факт складення якої відповідачем належними та допустимими доказами не спростований. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цимКодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи питання про застосування до вимог позивача позовної давності суд виходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно наданих суду матеріалів справи, відповідач неодноразово частково погашала борг за договором позики від 28 березня 2014 року, останнє погашення кредиту у сумі 300 грн. було здійснено відповідачем 26 грудня 2017 року, що підтверджується оригіналом договору позики від 28 березня 2014 року (а.с. 37). З зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду 02 листопада 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. З огляду на це, суд відхиляє доводи відповідача про пропуск строку позовної давності за отриманим кредитом. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача борг з урахуванням раніше сплачених відповідачем грошових сум, за договором від 28 березня 2014 року в розмірі 18 000 грн. 00 коп. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., сплачений останнім при подачі позову (а.с.1) .

Outcome: approved