Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач 06.03.2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення боргу в розмірі 108808 грн. 72 коп. Заявлені вимоги обґрунтовуючи тим, що позивач надав відповідачу у борг грошові кошти, у сумі 3300,00 доларів США., що було оформлено письмовими розписками, а відповідач зобов'язався до 06.11.2017 року їх повернути. Відповідач повернув лише 10000,00 грн., іншу частину відмовився повертати. Оскільки у повній мірі у встановлений термін їх не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовомв якому просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 108808,72 грн., з яких пеня становить 11009,20 грн., відсотки річних - 2066,88 грн., інфляційні втрати - 8612,64 грн. На підставі наведеного позивач просив стягнути грошові кошти на її користь. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно положень до ст.280 ЦПК України, заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1050 ч. 1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON], отримав кошти в розмірі 1100,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 06.11.2017 року, та 600,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 06.11.2017 року, а також отримав 10000,00 грн., що еквівалентно 400,00 доларів США, та 400,00 доларів США, та 09.06.2017 року 30000,00 грн., які еквівалентно 1200,00 доларів США, які зобов'язався повернути 30.08.2017 року (а.с.25). У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Суд, аналізуючи правовідносини між сторонами по справі, вважає, що фактично між сторонами по справі був укладений договір позики. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що позивач повністю виконав умови договору позики та надав відповідачу кошти на умовах визначених договором позики, а відповідачем порушено умови договору позики та не в повній мірі повернуто кошти позивачу. Оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача. Оскільки, сума позики визначались частково в доларах США, суд погоджується з вимогами позову про стягнення боргу в еквіваленті відносно до гривні, станом на дату винесення рішення суду. Згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.91 №959-XII, декрет КМ від 19.02.93 №15-93, закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.94 №185/94-ВР. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим и актом. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК, та при застосуванні ст.625 ЦК (правова позиція Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. На підставі зазначеного, та оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідачів та суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог в частині суму основного боргу розрахованого на дату постановлення рішення суду в розмірі 83,485,00 грн., де 53485 грн. (1900,00)( 1100,00 + 600,00 + 400) доларів США ? 28,15 (курс долара на день постановлення рішення суду + 30000,00 грн. ( сума позика, які згідно розписки отримана в гривнях). Також суд погоджується з сумою, яка розрахована позивачем в частині стягнення процентів від суми позики ( 2066,88) та пені (11009,20), а всього в розмірі 13076,08 грн., оскільки така розрахована позивачем відповідно до норм закону, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 8612.64 грн., суд приходить до висновку про відмову в цій частині вимог, виходячи з наступного. Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року N 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базовим. Разом з тим, як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні. Тому, вимоги позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 8612.64 грн., задоволенню не підлягає, оскільки кошти, які були предметом договору позики були визначені в іноземній валюті. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення суми основного боргу розрахованого на дату постановлення рішення суду в розмірі 83,485,00 грн., та частині стягнення процентів від суми позики 2066,88 грн. та пені 11009,20 грн. а всього на загальну суму 96561,08 грн. Як вбачається з даного позову він є позовом майнового характеру, ціна позову становить 108808,72 грн., позов задоволений частково в розмірі 96561,08 грн. Таким, чином судові витрати підлягають стягненню на користь позивача з відповідача в розмірі 965,61 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимогу відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial