Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір 21/к, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 9 200, 00 доларів США під 17 % річних з кінцевим терміном погашення зобов'язання до 20 травня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом та на умовах визначених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором 23 травня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, у випадку невиконання боржником зобов'язання, [PERSON] є солідарним боржником з [PERSON] У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору, станом на 27 березня 2015 року, утворилась заборгованість, яка складає 12 337,41 доларів США в гривневому еквіваленті. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути вказану заборгованість в солідарному порядку з боржника та поручителя. Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 101, 58 доларів США, що за курсом НБУ становив 67 609,85 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року рішення Старовижівського районного суду Волинської області залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 лютого 2017 року скасовано рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що в позовній заяві і в додатку № 1 до договору допущено описку при зазначенні дати укладення договору, а тому просить стягнути заборгованість за договором від 23 травня 2007 року, а не від 21 вересня 2007 року, розрахунок до договору надано, Графік, який є додатком № 1 до договору підписано 24 травня 2007 року, а тому помилково вказано, що він є додатком до Договору від 24 травня 2007 року; доказ отримання коштів відповідачем наданий, розмір заборгованості підтверджено належним розрахунком, випискою про рух коштів, також надано квитанції про сплату відповідачем коштів на рахунки Банку. Крім того, у листопаді 2012 року позивач звертався в Індустріального суду м.Дніпропетровська із позовом про звернення стягнення на предмет застави з відповідача [PERSON] За рішенням суду в рахунок стягнення заборгованості в розмірі 9101,40 доларів США звернено стягнення на предмет застави, вказане рішення не виконане, тому вважає, що немає підстав для уточнення позовних вимог. Вважає, що оскільки відповідач не подавав жодних зауважень на позов у 2012 році і на рішення, то таким чином підтвердив факт укладення Договору і отримання ним коштів. Враховуючи звернення до Індустріального районного суду, вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено (як загальної, так і спеціальної - щодо пені). У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, клопотань не подавала. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідачів пояснив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивач на підтвердження своїх вимог не надав доказів укладення договору, позивач в позові просить стягнути заборгованість за договором від 21 вересня 2007 року, а до матеріалів позову додано копію договору від 23 травня 2007 року. До позовної заяви додано Додаток 1 до договору від 24 травня 2007 року № 21/к, однак позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007 року чи від 24 травня 2007 року. Доданий до матеріалів справи позивачем додаток №1 від 24 травня 2007 року не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки він є додатком до іншого кредитного договору, а саме від 24 травня 2007 року. Крім того, позивач пропустив строки звернення з позовом до [PERSON], як солідарного боржника за умовами договору поруки, оскільки строк дії договору поруки в даному випадку не встановлено, тому відповідно до частини 4 статті 559 ЦК порука припинена, строк дії основного зобов'язання закінчився 20 травня 2010 року, а тому термін пред'явлення позову до поручителя сплив через шість місяців з моменту закінчення дії кредитного договору. Зазначений в договорі поруки строк позовної давності у 5 років не є строком, який продовжує дію договору поруки, а є строком, який дає право кредитору просити стягнути заборгованість не за три роки, а за п'ять за 5 років, що виникла. Просив в позові до [PERSON] та [PERSON] відмовити повністю. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і в установлений строк (термін). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 23 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір 21/к, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 9 200, 00 доларів США під 17 % річних. [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди здійснюється відповідно до Графіка щомісячними платежами, але не пізніше 20 травня 2010 року. (т. 1 арк. справи 3). Відповідач [PERSON] прийняв умови договору, що стверджується його підписом у договорі, а також частковим виконання договірних зобов'язань, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (т.1 арк. справи 4-5). В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 23 травня 2007 року між КБ «Приватбанк» та [PERSON], як поручителем, був укладений договір поруки, згідно з яким [PERSON] зобов'язалася перед банком солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Судом встановлено, що в даті укладення договору, зазначеній у позовній заяві і в додатку № 1 допущено описку щодо дати укладення кредитного договору, а тому датою укладення договору № 23/к слід вважати 23 травня 2007 року, що стверджується матеріалами справи особистими підписами [PERSON] та [PERSON] у кредитному договорі та договорі поруки відповідно. Крім цього, часткове виконання відповідачем договору, що підтверджено розрахунком наданим Банком, свідчить про визнання такого договору. Також, судом встановлено, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткового касового ордеру № 77 від 25 травня 2007 року. Дана обставина не спростована відповідачами. Із матеріалів справи, зокрема наданого банком розрахунку боргу (т. 1 арк. справи 4,5), встановлено, що у результаті неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком станом на 27 березня 2015 року становить 12 337,41 дол. США. Заборгованість складається з таких складових: 3058,14 дол. США. - заборгованість за кредитом, 4157,46 дол. США. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 160,77 дол. США. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4363,42 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання; а також 10,63 дол. США. - штраф (фіксована частина), 586,99 дол. США. - штраф (процентна складова). В судовому засіданні відповідач [PERSON] вказав, що останні платежі він здійснив зокрема: 06 серпня 2009 року - тіло кредиту, 04 грудня 2009 року - відсотки і пеня. Однак з наданого банком розрахунку судом встановлено, що 11 листопада 2010 року та 31 грудня 2010 року за даним кредитним договором було здійснено два платежі на погашення тіла кредиту по 100 дол. США кожен. На підтвердження даної обставини представником банку було надано для огляду в судовому засіданні оригінали платіжних документів. Відповідач [PERSON] заперечив факт здійснення таких платежів, однак, всупереч статті 60 ЦПК України, не спростував дану обставину належними та допустимими доказами. Будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв. Таким чином відповідач не довів суду, що такі платежі здійснювались поза його волею. При цьому суд звертає увагу, що сторони в кредитному договорі обумовили можливість та порядок договірного списання коштів з рахунків відповідача, які повинні спрямовуватись на погашення заборгованості за кредитним договором (п. 2.3.5 кредитного договору). Судом встановлено, що у зв'язку з виникненням заборгованості за договором від 23 травня 2007 року № 23/к станом на 28 листопада 2012 року в розмірі 9101,40 дол. США, банк у листопаді 2012 року звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет застави до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] в Індустріальний суд міста Дніпропетровська, який заочним рішенням суду від 27 грудня 2012 року задоволено частково. З копії позовної заяви і розрахунку заборгованості, на підставі яких ухвалено дане рішення встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 23/к від 23 травня 2007 року, яка виникла за період з 23 травня 2007 року по 28 листопада 2012 року, становила 9101,04 дол. США, а саме: тіло кредиту - 3058,14 дол. США, відсотки - 3162,54 дол. США, комісія - 160,77 дол. США, пеня - 2256,76 дол. США, штрафи: 31,28 дол. США (фіксована складова) і 431,91 дол. США (процентна складова). Рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2012 року, яке набрало законної сили (т. 1 арк. справи 80-81 ), було звернуто стягнення на предмет застави, зокрема на належний [PERSON] на праві власності автомобіль Мерседес-Бенц, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вказане рішення на даний час не виконано. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що через незначний проміжок часу з моменту укладення договору застави, автомобіль Мерседес-Бенц, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], отримав значні механічні ушкодження внаслідок ДТП. [PERSON] не повідомляв про ДТП заставодержателя, отримав страхову виплату, однак кошти заставодержателю не передав. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] дізнався про рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська в травні 2015 року, коли банк звернувся з даним позовом до суду. Заяв про перегляд вказаного заочного рішення у визначений законом строк, з моменту коли відповідач дізнався про наявність такого рішення, останній не подавав. З урахуванням зазначених вище обставин справи, зокрема наявності двох платежів в листопаді, грудні 2010 році та рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2012 року, суд вважає, що в силу вимог статті 264 ЦК України, в даному випадку відбулося переривання строку позовної давності. Крім цього, суд вважає, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, яке не виконано боржником (і в даному випадку не може бути виконане у зв'язку з пошкодженням автомобіля) не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору та положеннями ЦК України. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Норма статті 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин 1 і 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Пунктом 1.3 кредитного договору від 23 травня 2007 року встановлено термін повернення відсотків, винагороди - не пізніше 20 травня 2010 року. Пунктом 7.1 кредитного договору від 23 травня 2007 року передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за даним договором. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, встановлених договором або законом, є сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 546 та статті 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). В розділі 6 кредитного договору «Відповідальність сторін» сторони визначили умови застосування штрафних санкцій, їх розмір та порядок нарахування, а саме: нарахування пені 0,2 % від суми простроченої заборгованості, та штрафу в розмірі 250,00 грн. та 5 % від суми невиконаного зобов'язання, який застосовується у випадку порушення позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 120 днів. Оскільки пеня і штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, вони підлягають стягненню за умовами розділу 6 кредитного договору. Таким чином, вимоги про стягнення пені і штрафу є такими, що відповідають закону і умовам договору, а тому підлягають до задоволення. Частиною 1 статті 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як зазначено в статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно п.4 договору поруки сторони договору визначають, що у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (т.1 а.с.16). Пунктом 11 договору поруки передбачено, що сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (т.1 а.с.16). Відповідно до п.12 договору поруки сторони прийшли до згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років, що не суперечить статті 259 ЦК України. Враховуючи, що строк дії договору поруки визначений умовою повного виконання кредитного договору, що суперечить вимогами ЦК України щодо строку дії договору, тому суд вважає, що термін дії договору поруки співпадає з кінцевим терміном погашення кредиту. Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору від 23 травня 2007 року, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди не пізніше 20 травня 2010 року, строк звернення визначений п. 12 договором поруки встановлюється протягом п'яти років, з моменту закінчення терміну дії кредитного договору, тобто з 21 травня 2010 року. З даним позовом банк звернувся до суду 05 травня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеного сторонами в договорі поруки. При цьому судом враховано, що відбулося переривання строку позовної давності, оскільки відбулось погашення тіла кредиту у листопаді, грудні 2010 року. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В порушення зазначених норм закону відповідачі не подали жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Оскільки в порушення статей 526, 530, 1054 ЦК України та умов вказаного Договору відповідач [PERSON] погашення кредиту і сплату відсотків за користування кредитом відповідно до встановленого графіка не провів, договором поруки визначена солідарна відповідальність поручителя і боржника, суд приходить висновку про задоволення позову в повному об'ємі. Відповідно вимог статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи встановлено, що позивачем за розгляд даної справи судами сплачено судовий збір в сумі 9600, 74 гривень, (т. 1, арк. справи 1,128, 164), а тому дані витрати підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 4800, 37 грн. з кожного.

Outcome: approved