Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач 07.05.2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. Вона являється власником житлового будинку в [ADDRESS], в якому попереднім власником був зареєстрований відповідач [PERSON], який фактично не проживає у домоволодінні з 2004 року. Їй стало відомо про реєстрацію відповідача у її домоволодінні у 2018 році. Для того, щоб зняти його з реєстрованого місця проживання, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. В судове засідання позивач не з'явився, однак представник позивача [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалив продовжити розгляд справи у заочному порядку та винести рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини справи. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу серії ВВС №567668 від 08.06.2004 року, що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №4653222 від 06.09.2004 року. Відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований у вказаному житловому будинку, що підтверджується Довідкою виконавчого комітету тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №1547 від 28.03.2018 року, Обліковою карткою об'єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки №1314-1 Тернавської сільської ради а також витягом з погосподарської книги Тернавської сільської ради особовий рахунок №1472 станом на 2001-2005 роки на відповідне домоволодіння. Як вбачається з Акту обстеження про не проживання громадянина за місцем реєстрації тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №1263 від 29.03.2018 року, відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації. Досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються ЦК України щодо права власності та захисту права власності та положеннями ЖК України. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу статті 379 ЦК України зі змінами та доповненнями житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідач є повнолітнім, та був зареєстрований у домоволодінні [ADDRESS] з дозволу колишнього власника, відомостей про укладання будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами судом не встановлено. Відомостей про перебування відповідача у родинних стосунках з позивачем суду не надавалися. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач на момент звернення до суду не являється родичем позивача, не проживає у вищезазначеному житловому будинку більше шести місяців до моменту звернення до суду, не є власником спірного житла, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved