Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації, звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] , уточнивши який просив визнати недійсним наказ та витребувати земельну діляноку із чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від № 10-4404/15-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено документацію із землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області. В подальшому [PERSON] на підставі вищевказаного наказу проведено державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 29071739 від 02.04.2016) та відчужив її на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2016 № 1763. Згідно інформації Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 03.10.2017 року № ІС/01-12/1093 земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 знаходиться в районі земель, що на підставі державного акту серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 перебувають в постійному користуванні Управління та відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 10.01.2018 № 01-01/8 спірна земельна ділянка з кадастровим номером частково накладається на землі гідротехнічних споруд, які згідно державного акту серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 року перебувають у постійному користуванні Дніпровського басейнового управління водних ресурсів. Таким чином, частина спірної земельної ділянки відноситься до земель водного фонду та перебуває в постійному користуванні для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд. Тобто, наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 25.03.2016 № 10-4404/15-16-сг прийнято з порушенням вимог ст. ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України, оскільки земельну ділянку відведено в приватну власність [PERSON] для ведення садівництва за рахунок земель, частина яких є землями водного фонду, що перебувають у постійному користуванні Дніпровського басейнового управління водних ресурсів для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд, без припинення права користування ними в порядку, визначеному законом, а спірний наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області прийнято всупереч повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки розпорядження землями водного фонду державної власності не відноситься до компетенції Управління. Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після відкриття провадження у даній справі [PERSON] спірну земельну ділянку було відчужено на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2018 № 517. Отже з власності держави зазначена земельна ділянка вибула поза її волею, тому прокурор просить позов задовольнити в повному обсязі, визнати недійсним спірний наказ та витребувати у відповідача [PERSON] земельну ділянку. Ухвалою судді від 10.04.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 20.08.2018 року задоволено заяву першого заступника прокурора Київської області Грабець І. про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 20.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 20.08.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про об`єднання справ в одне провадження та замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] , а [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи. Протокольною ухвалою суду від 23.10.2018 року замінено третю особу у справі Дніпровське басейнове управління водних ресурсів на Міжрегіоналний офіс захисних масивів Дніпровських водосховищ Державного агентства водних ресурсів України. Ухвалою суду від 27.02.2019 року у справі призначено судово-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 28.11.2019 року поновлено провадження у справі, оскільки справу повернуто експертом з повідомленням про неможливість проведення експертизи. В судове засідання прокурор Тарасенко А.С. не з`явилась, подала заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити, будучи присутньою в інших судових засіданнях. Перший заступник прокурора Київської області Грабець І. подав до суду відповідь на відзив на позов Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому зазначив, що заперечує, щодо доводів представника про те, що наказ вичерпав свою дію фактом його виконання, оскільки ним невірно трактується правова позиція Крнституційного Суду України та вказує на те, що спірна земельна ділянка частково накладається на землі гідротехнічних споруд, які згідно державного акту серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 року перебувають у постійному користуванні Дніпровського басейнового управління, а отже спірний наказ прийнято всупереч повноважень ГУ Держгеокадастру в Київської області. Представник Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, його представник надіслав до суду письмові клопотання, в яких просив розглядати справу без його участі та позов підтримав і просив задовольнити в повному обсязі, з підстав, що зазначені в позовній заяві. Відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірний наказ був винесений у відповідності до вимог чинного законодавства, а спірна земельна ділянка не перебувала на час затвердження документації із землеустрою і надання її у власність у користуванні та не відносилась до земель водного фонду, та наказ вичерпав свою дію фактом виконання. Також представником надано заперечення на відповідь на відзив, в яких також просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки прокуратурою не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в даній справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, зокрема на те, що інформація зазначена в інформаційних довідках Дніпровського басейнового управління водних ресурсів та Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем носить спірний характер і не є належним доказом віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду та письмові пояснення. Треті особи, [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явиись, про розгляд справи повідомлялась належним чином, заяв, клопотань до суду не подали. Представник третьої особи, Міжрегіоналного офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ Державного агентства водних ресурсів України в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що при виготовленні викопіювання з публічної кадастрової карти в межах Української міської ради Обухівського району, було виявлено накладання спірної земельної ділянки на землі водного фонду, а чому відсутній її підпис на викопіюванні пояснити не може. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 25.03.2016 року № 10-4404/15-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено документацію із землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області. В подальшому [PERSON] на підставі вищевказаного наказу проведено державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 29071739 від 02.04.2016) та відчуджено її на користь [PERSON] . Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 площею 0,12 га для індивідуального садівництва, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області станом на 07.02.2018 року зазначена [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2016 № 1763. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 30060370 від 15.06.2016. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 площею 0,12 га для індивідуального садівництва, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області на даний час є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2018 року № 517. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 41304474 від 26.05.2018 року. Під час судового розгляду встановлено, що згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 року в постійному користуванні Дніпровського басейнового управління водних ресурсів перебуває земельна ділянка площею 108,4675 га в межах Української міської ради Обухівського району Київської області для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд Канівського водосховища. Згідно інформації отриманої від Дніпровського басейнового управління водних ресурсів в листі від 03.10.2017 року № ІС/01-12/1093 земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 знаходиться в районі вищевказаних земель, що на підставі державного акту серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 перебувають в постійному користуванні Управління. Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 10.01.2018 № 01-01/8 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 частково накладається на землі гідротехнічних споруд, які згідно державного акту серії ЯЯ № 383768 від 28.10.2005 перебувають у постійному користуванні Дніпровського басейнового управління водних ресурсів. Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них. Відповідно до ст. 85 Водного кодексу України, порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Аналогічні положення містяться і в ст.ст. 58 та 59 ЗК України. Таким чином, частина спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 відноситься до земель водного фонду та перебуває в постійному користуванні для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд. Ч.4 статті 84 ЗК України встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Так, ст. 59 ЗК України передбачено, що в приватну власність громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів), а також на умовах оренди можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно- оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково- дослідних робіт тощо. Аналогічна норма закріплена і в ст. 85 ВК України, якою встановлено порядок передачі земель водного фонду у тимчасове та постійне користування. Тобто на час прийняття спірного наказу чинне водне та земельне законодавство взагалі не передбачало можливість відведення земельних ділянок водного фонду у приватну власність для будь-яких потреб, в тому числі і ведення садівництва. Таким чином, спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 25.03.2016 року № 10-4404/15-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» прийнято з порушенням вимог ст. ст. 4, 85 Водного кодексу України, ст. ст. 58, 59, 84 Земельного кодексу України. Ст.19 ЗК України, визначено основні категорії земель, в тому числі землі сільськогосподарського призначення та землі водного фонду. А відповідно до ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови у державній реєстрації або визнання державної реєстрації земельних ділянок недійсною. Статтею 22 Земельного кодексу України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарськоі продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам в тому числі для ведення садівництва. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов`язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду. Відповідно до ст. 35 вказаного закону позитивні висновки державної експертизи щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою та документацією з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріалами і документацією державного земельного кадастру щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи, без позитивних висновків державної експертизи забороняється. Водночас під час відведення спірної земельної ділянки державна експертиза землевпорядної документації не проводилась, оскільки спірним наказом відводилась у приватну власність як земельна ділянка сільськогосподарського призначення. Таким чином, спірну земельну ділянку відведено також з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, відповідно наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 25.03.2016 № 10-4404/15-16-сг прийнято також з порушенням вимог ст. 19, 20, 22 ЗК України, ст. ст. 9, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України, встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Порядок та підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено ст. ст. 141-145 Земельного кодексу України. Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Отже, наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 25.03.2016 № 10-4404/15-16-сг прийнято з порушенням вимог ст. ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України, оскільки земельну ділянку відведено в приватну власність [PERSON] для ведення садівництва за рахунок земель, частина яких є землями водного фонду, що перебувають у постійному користуванні Дніпровського басейнового управління водних ресурсів для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд, без припинення права користування ними в порядку, визначеному законом. Крім того, спірний наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області прийнято всупереч повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, оскільки розпорядження землями водного фонду державної власності не відноситься до компетенції Управління. Відповідно до ст. ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України визначено способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; зишання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних юитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Цивільного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача, серед іншого, і тоді, коли майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Більше того, спірна земельна ділянка вибула із власності держави безкоштовно, а саме, в порядку безоплатної приватизації, передбаченої ст. 118 ЗК України, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, дані землі можуть за будь-яких обставин були витребувані у добросовісного набувача. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є в тому числі держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства. З огляду на те, що відведення земельної ділянки у постійне користувння для обслуговування та експлуатації захисних гідротехнічних споруд Канівського водосховища відповідно до ст. 1 ВК України є її використання для ведення водного господарства, розпорядником спірних земель водного фонду у даному випадку є Обухівська районна державна адміністрація. Отже, держава в особі уповноваженого органу на розпорядження цією земельною ділянкою - Обухівської районної державної адміністрації як власник спірного майна не приймала рішень щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність, відповідно спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею. Таким чином, здійснення Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі її власника - держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування її майна від добросовісного набувача. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15 від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. З огляду на викладене, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 25.03.2016 № 10-4404/15-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», на підставі якого земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:070:0088 відведено в приватну власність [PERSON] для індивідуального садівництва підлягає скасуванню в судовому порядку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, також зазначається три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так ст. ст. 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зважаючи на вищевикладені обставини, позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Обухівської РДА підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved