Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач 08.02.2018 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 01.09.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, за умовами якого позивач був прийнятий на роботу до АТ «ХТЗ» на посаду директора департаменту транспортно-складської логістики. Наказом №60-к від 20.09.2016 року позивача було звільнено з 20.09.2016 року за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач просить суд визнати незаконним його звільнення в порядку п.4 ст.40 КЗпП України; зобовязати відповідача ліквідувати запис про його звільнення в порядку п.4 ст.40 КЗпП України; зобовязати відповідача внести в його трудову книжку запис про звільнення позивача за власним бажанням; стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 1877390,60 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.09.2016 року та 20.09.2016 року позивач направив на адресу відповідача заяви про звільнення позивача в порядку ст.38 КЗпП України. Але відповідач звільнив відповідача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Також зазначає, що через незаконне звільнення та вимушений прогул позивач не отримав належні йому грошові кошти, а саме: -1020000 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу; -600000 гривень вихідної допомоги; -174941,60 гривень компенсації за невикористану відпустку; -40000 гривень компенсації за використання особистого транспорту; -42449 гривень заборгованості заробітної плати, а всього в загальному розмірі 1877390,60 гривень. Представником відповідача подано відзив, в якому він просить суд в задоволенні позову відмовити через безпідставність позову, оскільки вважає звільнення позивача законним та обґрунтованим, а крім того, просить застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не надходили та не застосовувались. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.09.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, за умовами якого позивач був прийнятий на роботу до АТ «ХТЗ» на посаду директора департаменту транспортно-складської логістики. Наказом №60-к від 20.09.2016 року позивача було звільнено з 20.09.2016 року за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Ці обставини підтверджуються трудовим договором від 01.09.2015 року, наказом відповідача №60-к від 20.09.2016 року. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Разом з тим, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду, тих обставин, що формулювання причини його звільнення є неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству. Так, як докази, що підтверджують неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці, позивач надав суду копії заяв позивача про звільнення в порядку ст.38 КЗпП України від 13.09.2016 року та від 20.09.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, вказані копії заяв не містять в собі ніякої інформації про те, що ці заяви позивача були отримані відповідачем і таким чином позивач попередив власника або уповноважений ним орган письмово про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Крім того, той факт, що формулювання причини звільнення позивача є правильним та таким, що відповідає чинному законодавству, підтверджується доказами, наданими відповідачем, а саме: інформацією електронної системи реєстрації перепусток, службовою запискою, актами про прогул, які підтверджують відсутність позивача на роботі без поважних причин з 01.07.2016 року по день звільнення. Тому підстави для зміни формулювання причини звільнення позивача в трудовій книжці відсутні, а позовні вимоги про визнання незаконним звільнення позивача в порядку п.4 ст.40 КЗпП України; зобовязання відповідача ліквідувати запис про звільнення позивача в порядку п.4 ст.40 КЗпП України; зобовязання відповідача внести в трудову книжку позивача запис про звільнення позивача за власним бажанням задоволенню не підлягають. В частині позовних вимог про стягнення не отриманих позивачем належних йому грошових коштів, зазначених вище у рішенні, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову з таких підстав. Так, як докази, що підтверджують не отримання позивачем належних йому грошових коштів, позивач надав суду копії наказів відповідача №424 від 01.09.2014 року, №432 від 03.09.2014 року, №70 від 14.03.2016 року, №93 від 28.03.2016 року, №114 від 15.04.2016 року, №120 від 26.04.2016 року, №130 від 26.05.2016 року, №139 від 30.06.2016 року, №144 від 26.07.2016 року, №148 від 17.08.2016 року, №150 від 26.08.2016 року. Разом з тим, ці докази не містять в собі ніякої інформації про не отримання позивачем належних йому грошових коштів. Крім того, вказані доводи позивача спростовуються доказами, наданими відповідачем, а саме довідкою від 21.09.2017 року про те, що бухгалтерією АТ «ХТЗ» були розраховані суми, які належить виплатити позивачу при звільнені, була нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 109982,86 грн. Заборгованості із заробітної плати у АТ «ХТЗ» перед позивачем немає. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, позивачем не доведено тієї обставини, що позивачем було предявлено вимоги відповідачу про розрахунок після звільнення, а відповідач у такому розрахунку відмовив позивачу. Навпаки, у відзиві на позов представник відповідача зазначає, що компенсація за невикористану відпустку позивача в розмірі 109982,86 грн. була депонована через її неотримання позивачем. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з тим, судом не було встановлено, що відповідачем порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed