Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

ПАТ «Кредобанк» 09.10.2015 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 28.04.2014 року між ПАТ «Кредобанк» та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 13698,60 грн. зі сплатою 9,99 % річних терміном до 27.02.2016 року, а відповідач зобов'язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 28.08.2015 року склав 18079,20 грн. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 18079,20 грн. та судовий збір у розмірі 1218,00 грн. 06.06.2016 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним та кабальним. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона не отримувала кошти від банку. Підписаний 28.08.2014 року кредитний договір є кабальним. ПАТ «Кредобанк» при укладенні договору повністю проігнорував ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ПАТ «Кредобанк» не надало до суду належних документів про те, що банк має право здійснювати належні кредитні операції на відділенні банку. [PERSON] просила суд визнати кредитний договір про надання споживчого кредиту № 37715-OWNCASH від 28.08.2014 року недійсним та кабальним. Справа перебувала в провадженні судді Федченка В.М. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 326 від 14.09.2017 року та рішення зборів суддів від 09.08.2017 року в порядку повторного автоматизованого розподілу заяву передано судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Басовій Н.В. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Басової Н.В. від 15.09.2017 року цивільну справу прийнято до провадження (а.с. 137). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2017 року залучено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» до участі у справі як правонаступника позивача за позовом ПАТ «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 162). У клопотанні від 14.02.2018 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. У запереченнях проти позову від 10.01.2017 року [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28.08.2014 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 37715-OWNCASH, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 13698,60 грн. на наступні цілі: 1) на поточні потреби - 10000,00 грн.; 2) для оплати комісії Банку - 0 грн.; 3) для оплати суми страхового платежу на користь Страховика - 3698,60 грн., зі сплатою 9,99 % річних терміном до 27.02.2016 року, а відповідач зобов'язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком платежів (а.с. 5-9). Кредитні кошти в сумі 13698,60 грн. були надані [PERSON] 28.08.2014 року, що підтверджується меморіальним ордером № 26397026 від 28.08.2014 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 11) та меморіальним ордером № 26396903 від 28.08.2014 року на суму 3698,60 грн. (а.с. 10). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 14.08.2015 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 18079,20 грн., яка складається з: 12864,94 грн. - неповернута сума кредиту; 965,26 грн. - прострочені відсотки; 3328,74 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; 920,26 грн. - пеня (а.с. 12-13). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 06.04.2012 року між ПАТ «Кредобанк» та ТДВ «Інтер-Ріск Україна» було укладено договір доручення, за умовами якого ПАТ «Кредобанк» доручило ТДВ «Інтер-Ріск Україна» повернення вищевказаного боргу (а.с. 19-35). Відповідно до умов договору факторингу від 28.08.2017 року ПАТ «Кредобанк» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» прийняло право грошової вимоги за кредитним договором № 37715-OWNCASH від 28.08.2014 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] (а.с. 143-158). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «Кредобанк» щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором № 37715-OWNCASH від 28.08.2017 року. З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 37715-OWNCASH від 28.08.2014 року станом на 28.08.2015 року у розмірі 18079,20 грн., яка складається з: 12864,94 грн. - неповернута сума кредиту; 965,26 грн. - прострочені відсотки; 3328,74 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; 920,26 грн. - пеня (а.с. 12-13). В задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. № 6-1341цс15. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Посилання позивача на те, що Банком їй не було надано всієї інформації про умови кредиту всупереч вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про загальну вартість кредиту не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] особисто підписала оспорюваний кредитний договір та додатки до нього, підтвердивши тим самим, що Банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 5-9). Посилання позивача на те, що грошові кошти не надавались їй спростовуються меморіальними ордерами від 28.08.2014 року (а.с. 10-11). На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, [PERSON] в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України не надано суду доказів, які підтвердили б наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману. Доводи [PERSON] в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб'єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. При цьому на час укладання договору [PERSON] була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов'язання добровільно. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1218,00 грн. (а.с. 4) покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved