Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач в своїй позовній заяві зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22 березня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 10500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до умов кредитного договору позивачем було виконано свої зобов'язання, який надав відповідачу кредитні кошти у розмірі встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 30 вересня 2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором в розмірі 20779,38 гривень, яка складається із наступного: 10149,85 гривень - заборгованість за кредитом, 8269,18 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 894,67 гривень - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом і штрафи: 500,00 гривень - фіксована частина та 965,68 гривень - процентна складова. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 20779,38 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218 гривень. Заперечуючи проти позову 14 грудня 2015 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 22 березня 2010 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». В своїй заяві та уточненій зустрічній позовній заяві від 21 жовтня 2016 року (а.с.134-135), відповідач [PERSON] зазначала, що 22 березня 2010 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було складено анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та правил користування платіжною карткою та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», де кредитний ліміт за платіжною карткою вказано 0 (нуль) грн. Ці документи не містять в собі обов'язків і прав банку і клієнта, про існування кредитного договору не інформують. Без згоди відповідача банк поступово нараховував кошти кредитного ліміту на картку до суми 10500 грн. Дану картку відповідач поповнювала своїми коштами, користувалась в торговельних мережах, банкоматах, сумлінно сплачувала кредит. Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним кредитний договір №SAMDN50OTC002920337 від 22 березня 2010 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив про задоволення первісного позову в повному обсязі, зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, крім того, 19 жовтня 2016 року подала до суду клопотання про застосування строків позовної давності. Позовні вимоги зустрічного позову підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договорами, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 22 березня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було складено анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та правил користування платіжною карткою та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», де кредитний ліміт за платіжною карткою вказано 0 (нуль) грн. (а.с.5-6). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 22 березня 2010 року, станом на 30 вересня 2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість в розмірі 20779,38 гривень, яка складається із наступного: 10149,85 гривень - заборгованість за кредитом, 8269,18 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 894,67 гривень - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом і штрафи: 500,00 гривень - фіксована частина та 965,68 гривень - процентна складова (а.с.3-4). Однак, дослідивши письмові матеріали справи, судом також було встановлено, що в матеріалах даної справи відсутній кредитний договір №б/н від 22 березня 2010 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], або засвідчена належним чином його копія, на який посилається банк в обґрунтування позовних вимог, тобто суд позбавлений можливості перевірити наявність кредитних правовідносин між сторонами. На виконання ухвали суду від 19 вересня 2016 року про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» оригіналу кредитного договору №SAMDN50OTC002920337 від 22 березня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], банком до суду було направлено листа №20.1.0.0.0/7-20161002/106 від 10 листопада 2016 року, згідно якого вищезазначений кредитний договір було загублено в архівах банку, у зв'язку з чим надати його для огляду в судове засідання немає можливості. Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості відповідача за кредитом перед позивачем, процентів та комісії, які і складають зміст кредитного договору. Інформація, викладена у вигляді складеного розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 22 березня 2010 року, станом на 29 лютого 2016 року, згідно якого заборгованість [PERSON] становить 28578,73 грн., та виписка з особового рахунку позичальника по кредитному договору (а.с.89-104), на які позивач посилається як на наявність між сторонами договірних правовідносин, не є належними доказами укладення між сторонами кредитного договору, оскільки не містять всіх обов'язкових складових кредитного договору, в тому числі підпису відповідача. Також посилання позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що оригінал кредитного договору №SAMDN50OTC002920337 від 22 березня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було загублено в архівах банку, у зв'язку з чим надати його для огляду в судове засідання немає можливості, не звільняє позивача від доведення факту укладення між сторонами кредитного договору та наявність заборгованості, як наслідок невиконання відповідачем його умов. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до правильного висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог в повному обсязі. З огляду на вищевикладене, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №SAMDN50OTC002920337 від 22 березня 2010 року, у зв'язку із відсутністю предмету позову. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні і первісного, і зустрічного позовів в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed