Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» 14 квітня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, зняття розшуку і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилався на те, що ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладав кредитний договір з відповідачем [PERSON], в забезпечення вказаного договору між ними було укладено договір застави транспортного засобу відповідача. Був борг за вказаним кредитом, банк звертався до суду і борг з відповідача було стягнуто, рішення набрали законної сили, видано виконавчі документи, які зараз знаходяться на виконанні. Третя особа - Жовтневий ВДВС - 21 листопада 2013 року наклав арешт на вказаний автомобіль, що належить на праві власності відповідачу. Але вказаний арешт накладено після укладення договору застави і сума заборгованості відповідача перед банком значно перевищує вартість предмету застави. Крім того, позивач має пріоритет на переважне право щодо звернення стягнення на предмет обтяження. Отже, на думку позивача, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями, а значить і на накладення арешту на заставлене банком майно відповідача. Вважає позивач, вказане незаконним, оскільки кредит видавався з урахуванням застави транспортного засобу. З вказаним питанням до виконавчої служби не зверталися, вважаючи дії третьої особи неправомірним. Вважають вказані дії і сам акт арешту неправомірними і незаконними. Просили звільнити з-під арешту, накладеного 23 листопада 2013 року державним виконавцем належний на праві власності відповідачу автомобіль, зняти розшук з вказаного автомобіля і стягнути понесені банком судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 23 липня 2010 пору позивача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладав кредитний договір з відповідачем [PERSON], згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 961065 грн.; в забезпечення вказаного договору між ними (сторонами) 23 липня 2010 року було укладено договір застави транспортного засобу відповідача: автомобіль БМВ, модель Х5, реєстраційний номер [NUMBER]. Був борг за вказаним кредитом, банк звертався до суду і борг з відповідача було стягнуто, рішення набрали законної сили, видано виконавчі документи, які зараз знаходяться на виконанні. Третя особа - Жовтневий ВДВС - 21 листопада 2013 року наклав арешт на вказаний автомобіль, що належить на праві власності відповідачу, а 21 січня 2014 року державним виконавцем при примусовому виконання рішення суду оголошено в розшук вказаний автомобіль. Але, на думку позивача, вказаний арешт накладено після укладення договору застави і сума заборгованості відповідача перед банком значно перевищує вартість предмету застави. Крім того, позивач має пріоритет на переважне право щодо звернення стягнення на предмет обтяження. Отже, на думку позивача, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями, а значить і на накладення арешту на заставлене банком майно відповідача. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки кредит видавався з урахуванням застави транспортного засобу. З вказаним питанням до виконавчої служби не зверталися. Вважають вказані дії і сам акт арешту та розшуку неправомірними і незаконними. Просили звільнити з-під арешту, накладеного 23 листопада 2013 року державним виконавцем належний на праві власності відповідачу автомобіль, зняти розшук з вказаного автомобіля і стягнути понесені банком судові витрати. Позивач не звертався в передбаченому законом порядку з питанням оскарження неправомірних, на його думку, дій державного виконавця, повернення вказаного майна до відповідача, а відразу звернувся до суду. Вище зазначене майно належить, на думку позивача, саме йому і описане неправомірно. В добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач і звернувся до суду з вказаним позовом. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до цієї норми закону підставою для зняття арешту з майна є визнання за особою, яка звернулась до суду з позовом, права власності на це майно. ПАТ КБ «ПриватБанк» не є власником арештованого майна і відповідно до цього з позовом про визнання за ним права власності на цей автомобіль не звертався, оскільки підстави для цього відсутні. Що ж стосується пріоритету звернення стягнення на заставне майно, то це питання вирішується в порядку, передбаченому ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження». Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним. Судом встановлено, що дійсно 23 липня 2010 пору позивача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладав кредитний договір з відповідачем [PERSON], згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 961065 грн.; в забезпечення вказаного договору між ними (сторонами) 23 липня 2010 року було укладено договір застави транспортного засобу: автомобіль БМВ, модель Х5, реєстраційний номер [NUMBER]. Отже вказаний автомобіль належить на праві власності відповідачеві. Таким чином права Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» як заставодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту на законі не ґрунтуються. Судом встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема шляхом: проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. При здійсненні опису й арешту майна державним виконавцем було враховано законні інтереси сторін виконавчого провадження. Звернення стягнення на арештоване чи заставлене майно у порядку примусового виконання рішення допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - банку, заставодержателя та інш.. Згідно п. 2 постанови № 20 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про виключення майна з опису. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 з наступними змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача чи третьої особи, пов'язаними з описом та вилученням автомобіля позивачу було завдано ушкодження, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно статті 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Для оскарження виконавчого листа, напису нотаріуса чи ухвали суду про арешт майна та обтяження заставленого майна законом передбачений інший певний порядок (в разі не згоди оскарження напису в суд, визнання дій виконавця протиправними та скасування постанови, погашення заборгованості та інш.), сторонам вказане було відомо і зрозуміло, але позивач цього не виокристав, можливий добровільний порядок вирішення спірного питання (скасування постанови про арешт майна виконавчою службою за заявою запцікавленої особи), але і це зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, зняття розшуку і стягнення витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення з-під арешту майна, зняття розшуку і стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed