Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач 03 лютого 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. В обгрунування позовних вимог пояснив, що його батькові на праві приватної власності , відповідно до договору купівлі - продажу належав житловий будинок [ADDRESS]. Враховуючи, що будинок був не придатний для використання , батько у 1986 році отримав дозвіл на його перебудування. Після чого старий будинок був знесений , а на його місці батьки побудували новий будинок, який у січні 1989 року був прийнятий в експлуатацію. Отримавши рішення виконкому Шевченківської селищної ради Харківської області про введення житлового будинку в експлуатацію, батько з родиною зареєструвався у ньому . Проживаючи в вищезазначеному будинку батько отримав державний акт на право приватної власності на землю від 12 лютого 1998 року з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В 2011 році померла мати [PERSON] Після її смерті ні позивач ані його батько до нотаріальної контори не звертались, так як вважали , що спадщину прийняли фактично, проживаючи разом у будинку зі спадкодавцем. [INFO] помер батько [PERSON] Позивач вважає ,що після смерті [PERSON] спадкове майно є: житловий будинку з господарчими будівлями та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель розташовані за адресою: [ADDRESS]. За життя батьком заповіту зроблено не було. Позивач є єдиним спадкоємцем після його смерті . У встановлений законом 6 місячний термін після смерті свого батька, позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області, але через відсутність правовстановлюючих документів на будинок отримав відмову, з пропозицією звернення до суду для вирішення даного питання. Він фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як зареєстрований у будинку, користувався його майном для своїх потреб та підтримував будинок в належному стані . На теперішній час, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, він змушений звернутися до суду просить визнати за ним права власності на вище вказане майно в порядку спадкування за законом. В судове засідання представник Шевченківської селищної ради Харківської області не з'явився надавши письмову заяву про розгляд справи за своєї відсутності та проти задоволення позову [PERSON] не заперечував. Суд заслухавши пояснення позивача, свідків перевіривши матеріали справи, вважає що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає , що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом установлені такі факти, і відповідні їм правовідносини. З свідоцтва (серія [NUMBER] ,виданого Шевченківським РАЦС Харківської області від 11 вересня 1960 року) вбачається ,що 11 вересня 1960 року [PERSON] одружився з [PERSON] та подружжю після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «[PERSON]». Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER], виданого Шевченківською селищною радою Чугуївського району Харківської області, актовий запис №11 від 11 лютого 1964 року) позивач за справою: [PERSON], народився [INFO], його батьками вказані відповідно: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Шевченківського району Харківської області від 1 квітня 1986 року, та зареєстрованого в реєстрі за №276, засвідчено той факт, що батько позивача - [PERSON] придбав у власне користування жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться на земельній ділянці держфонду, розташований по [ADDRESS]. На підставі рішення райвиконкому Шевченківської селищної ради народних депутатів №113 від 18 березня 1986 року даний будинок підлягає зносу . Це підтверджується довідкою Чугуївського МБТІ Харківської області від 17 квітня 1986 року, та висновком архітектора Шевченківського району Харківської області від 5 червня 1986 року. Згідно акту від 5 червня 1986 року та рішення №140 Шевченківської селищної ради Харківської області від 10 липня 1986 року [PERSON] наданий дозвіл на перебудову будинку [ADDRESS]. Відповідно до акту від 12 січня 1989 року, рішення № 20 Шевченківської селищної ради Харківської області від 25 січня 1989 року, перебудований будинок [ADDRESS] був прийнятий та введений в експлуатацію. З до довідки №1876 Шевченківської селищної ради Харківської області від 03 лютого 2015 року вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету селищної ради №409 від 19 грудня 1996 року, будинок [ADDRESS], перейменовано на будинок [ADDRESS] без зміни найменування вулиці та інших даних його місцезнаходження. Згідно свідоцтва про смерть (серія [NUMBER],виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ Харківської області від [INFO]) мати позивача - [PERSON], померла [INFO]. З свідоцтва про смерть (серія [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шевченківського РУЮ Харківської області від 04 липня 2014 року) вбачається, що помер [INFO] батько позивача - [PERSON]. Відповідно до довідки №1 наданої директором КП «Шевченківське БТІ» Харківської області від 12 січня 2015 року, зазначено, що станом на 31 грудня 2012 року будинок за [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 1986 року, який рішенням селищної ради № 113 від 18 березня 1986 року - був знесений. Житловий будинок було перебудовано, та на підставі рішення №20 Шевченківської селищної ради Харківської області від 25 січня 1989 року введений в експлуатацію, але в Шевченківському БТІ не зареєстрований . Державним актом на право приватної власності на землю (серія [NUMBER] ,виданого Шевченківською селищною радою Харківської області від 12 лютого 1998 року) , підтверджується той факт, що [PERSON] мав нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,118 гектарів в межах згідно з планом, з цільовим призначенням, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, переданої йому на підставі рішення № 107 ,виконкому Шевченківської селищної ради Харківської області від 19 березня 1996 року, яка розташована на території Шевченківської селищної ради в [ADDRESS]. Довідкою №1445 Шевченківської селищної ради Харківської області від 22 грудня 2014 року засвідчується той факт, що [PERSON], який помер [INFO], дійсно проживав і був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], згідно запису будинкової книги, та мав склад сім'ї: син - [PERSON], [INFO]; невістка - [PERSON], [INFO]; онук - [PERSON], [INFO]; онука - [PERSON], [INFO]. З відповіді №37/02-14 виданої Шевченківською державною нотаріальною конторою Харківської області від 29 січня 2015 року, позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та запропоновано звернутися до суду для вирішення даного питання. Враховуючи , що питання належності права [PERSON] на нерухоме майно виникли до прийняття Цивільного кодексу 2001 року , суд застосовує законодавство яке діяло на час виникнення правовідносин , саме положення Цивільного кодексу РСР 1963 року. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 Цивільного кодексу Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Та навпаки, ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. За правилами Закону України» Про власність» від 7 лютого 1991 року N 697-XII , який діяв на час виникнення правовідносин - об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі - продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Аналізуючи зазначені норми державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням ,права, яке вже виникло до її проведення, тобто сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником , а є лише фактом визнання цього права з боку держави. Таким чином суд дійшов до висновку , що [PERSON] набув права власності на новозбудоване домоволодіння з господарськими будівлями. Окрім того враховуючи ,що нерухоме майно було побудовано у період шлюбу воно є відповідно до ст.25 КпШС спільною власністю подружжя. Статями 16,17 Закону України «Про власність» передбачено ,що коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю. Після смерті дружини [PERSON] 8 лютого 2011 року, [PERSON] за правилами ст. 1268 Цивільного кодексу України успадкував належну їй частку у спільному майні подружжя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання за правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України. Питання спадкування судом вирішуються відповідно до положень Цивільного кодексу України 2001 року. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування земельної ділянки відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України переходить до спадкоємців на загальних підставах. Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено , що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки . Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги та визнання за ним права власності не порушає нічиїх інтересів, оцінивши зібрані докази та давши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved