Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач 09.12.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни, уточнивши позовні вимоги заявою від 06.11.2020 року, зареєстрована 19.11.2020 року, просить: - Визнати недійсним змішаний цивільно-правовий договір, укладений 18 серпня 2016 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в особі представника [PERSON] , та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в особі представника [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою Іриною Вікторівною та зареєстрований у реєстрі за №1896 в частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1009077551101; - Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №310896663 від 25.08.2016 року, видавник: приватний нотаріус Дєордієва Ірина Вікторівна, Одеський міський нотаріальний округ, номер запису про право власності: 16069926; - Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1009077551101. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.10.2019 року відкрито виконавче провадження №60189350 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу та 3% річних у сукупному розмірі 19 743 999 грн. [PERSON] 18.08.2016 року відчужив на користь своєї дружини належне йому нерухоме майно. Позивач вважає такий договір фіктивним в частині дарування Ѕ частки у праві власності та підлягає визнанню судом недійсним, адже він укладений з метою ухилення від повернення боргу. Також у [PERSON] є борги перед ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Марфін Банк». Ухвалою суду від 17.12.2019 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10.02.2020 року. У зв`язку з неявкою учасників справи, з метою належного повідомлення про судовий розгляд у підготовче засідання 10.02.2020 року розгляд справи було відкладено на 18.03.2020 року. У підготовче засідання 18.03.2020 року учасники справи не з`явилися, відповідач звернувся до суду з заявою про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 15.04.2020 року. У підготовче засідання 15.04.2020 року учасники справи не з`явилися, в Україні було запроваджено карантині обмеження. Розгляд справи відкладено на 07.05.2020 року. У підготовчому засіданні 07.05.2020 року було задоволено заяву [PERSON] про відкладення розгляду справи, наступне підготовче засідання призначено на 07.07.2020 року. Розгляд справи у підготовчому засіданні 07.07.2020 року було відкладено на 27.07.2020 року. В результаті проведеного підготовчого засідання 27.07.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.09.2020 року. У судовому засіданні 02.09.2020 року було задоволено заяви представників позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 29.10.2020 року. У судовому засіданні 29.10.2020 року було залишено без розгляду клопотання представника позивача [PERSON] про повернення до підготовчого провадження та задоволено клопотання представника позивача про оголошення перерви з метою подання заяви про поновлення процесуальних строків, розгляд справи відкладено на 30.11.2020 року. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином не сповіщені, розгляд справи відкладено, з метою належного сповіщення відповідачів, на 21.01.2021 року. У судовому засіданні 21.01.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 24.03.2021 року. У судовому засіданні 24.03.2021 року було поновлено представнику позивача пропущений процесуальний строк на подання заяви про зміну предмету позову та прийнято заяву про зміну предмету позові від 19.11.2020 року, задоволено заяву представника [PERSON] - [PERSON] про оголошення перерви з метою підготовки відзиву, оголошено перерву до 26.04.2021 року. До суду 22.04.2021 року надійшов відзив від представника [PERSON] - [PERSON] , відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що виконавче провадження на яке посилається позивач відкрито 01.10.2019 року, в той час як договір дарування було укладено 18.08.2016 року. Так як на момент укладення оспорюваного правочину було відсутнє грошове зобов`язання перед [PERSON] , то і договір не може бути фіктивним. У судовому засіданні 26.04.2021 року представник позивача [PERSON] просив надати час для ознайомлення, оскільки він не отримав відзив. Клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 24.05.2021 року. До суду 21.05.2021 року надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] , який вказав, що позика була отримана відповідачем 09.02.2011 року зі строком повернення до 31.12.2011 року, тому грошові зобов`язання у [PERSON] виникли 01.01.2012 року. У судовому засіданні 24.05.2021 року [PERSON] вказала на необхідність підготовки заперечень на відповідь на відзив, суд з таких цілей відклав розгляд справи на 22.06.2021 року. Розгляд справи у судовому засіданні 22.06.2021 року було відкладено на 27.07.2021 року, у зв`язку з закінченням робочого часу. У судовому засіданні, враховуючи думку представника позивача [PERSON] , було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення, справу призначено до розгляду на 09.08.2021 року. У судовому засіданні 09.08.2021 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Від третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дєордієвої Ірини Вікторівни надходила заява про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимоги, наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 серпня 2016 рок між [PERSON] та [PERSON] було укладено змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору про зміну правового режиму майна та договору дарування, за яким [PERSON] передав безкоштовно [PERSON] , а [PERSON] прийняла у власність 1/2 частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] . В договорі відзначено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 20.08.1994 року. Даний договір був зареєстрований в реєстрі за №1896 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєєордієвою І.В. (т.1 а.с.13-16). З інформаційної довідки №190748735 від 28.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 18.08.2016 року, номер запису про право власності: 16070054, за договором від 18.08.2016 року та на інші Ѕ частку цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2006 року (т.1 а.с.27-28). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2016 року в результаті розгляду справи №522/16880/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 750 000 доларів США, відсотки за користування позикою у період з 01.01.2012 року по 18.11.2014 року в сумі 556 121,50 дол. США, 3% річних за період 01.11.2013 роки по 31.10.2014 року в сумі 22 500 доларів США та судові витрати у розмірі 3654 грн. (т.1 а.с.26-30). З єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Постановою Верховного суду 05.08.2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволео частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 січня 2012 року до 18 листопада 2014 року у розмірі 556 121,50 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 01 грудня 2016 року становить 14 213 673,07 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року залишено без змін. 01.10.2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. було відкрите виконавче провадження №60189350 з приводу виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №52/16880/14 (виконавчий лист виданий 09.08.2019 року), яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 750 000 доларів США, 3% річних за період 01.11.2013 роки по 31.10.2014 року в сумі 22 500 доларів США (т.1 а.с.10-11). В рамках справи №520/16880/14-ц було проведено судово-почеркознавчу експертизу та зроблено висновок, що підпис [PERSON] у розписці про одержання боргу в сумі 750 000 доларів США від 09.02.2011 року виконаний самим [PERSON] , про що свідчить висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5461 від 08.06.2016 році (т.1 а.с.18-25). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/17217/14-ц стгянуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] , ЗАТ «Наталка-Маркет» солідарно суму боргу по поверненню кредиту у розмірі 188 978,32 дол. США та стягнуто в рівних частках судовий збір у розмірі 3654 грн. (т.1 а.с.33-55). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ «Марфін банк» на рішення суду у справі №520/10311/13-ц скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 року, позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 851 908,77 дол. США (т.1 а.с.40-44). Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. [PERSON] обґрунтовував позовні вимоги посилаючись на те, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою уникнення [PERSON] звернення стягнення на належне йому нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 09.02.2011 року. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. На момент укладення оспорюваного договору [PERSON] точно знав про тримання ним у [PERSON] позики у розмірі 750 000 доларів, також знав, що строк повернення позики закінчився ще 31.12.2011 року. Також відповідачем не заперечується про обізнаність судового розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики. Тому [PERSON] міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог. Після укладення спірного правочину правовідносини між [PERSON] та [PERSON] не змінилися. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що внутрішня воля сторін оспорюваного правочину була направлена не настання правових наслідків укладення такого договору, а на уникнення звернення стягнення на належне на праві власності [PERSON] нерухоме майно. Суд також враховую боргові зобов`язання [PERSON] не лише перед [PERSON] , а й перед ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Марфін Банк», кредитні договори за якими укладалися раніше оспорюваного договору від 18.08.2016 року. Тому посилання представника [PERSON] на те, що виконавче провадження було відкрито пізніше вчиненого договору є безпідставними, оскільки грошові зобов`язання у [PERSON] як позичальника виникли раніше укладення оспорюваного договору, та йому як позичальнику було достеменно відомо про такі борги. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Тому, вчинення оспорюваного правочину потягнуло за собою зменшення платоспроможності боржника [PERSON] , правовий статус подружжя та майна не змінився, а отже, змішаний цивільно-правовий договір, укладений 18 серпня 2016 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] , та [PERSON] в особі представника [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., як наслідок укладення договору від 18.08.2016 року також підлягає скасуванню, адже такий договір визнається недійсним. Згідно ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тож, право власності на Ѕ частку квартири подружжя, підлягає реєстрації за [PERSON] .

Outcome: approved