Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач 07.11.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання правочину удаваним, вказуючи на те, що 25 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS].(а.с.31). Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстрованим в реєстрі за №7073. Позивач вважає правочин удаваним, оскільки відповідно з ч.1 ст. 717 ЦК України договір дарування є безоплатним, а насправді за отримання квартири у власність він заплатив відповідачу грошову суму у розмірі 69 500 доларів США, що підтверджується його розпискою. Тобто замість договору дарування між ними був укладений договір купівлі-продажу цієї квартири. Просив визнати укладений між ними договір дарування удаваним, та визнати, що між ними укладений договір купівлі-продажу, квартиру №81за адресою: м. Одеса, вул.. Літературна,буд.12, визнати спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON]. Позивач та його представник у письмовій заяві підтримали позовні вимоги, просить їх задовольнити та розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча повідомлявся належним чином про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутності, при цьому позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову з таких причин. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 25.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір дарування, за яким [PERSON] подарував відповідачці квартиру №81за адресою: м. Одеса, вул.. Літературна,буд.12, загальною площею 89,2 кв.м.(а.с.4). Згідно з ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.25 постанови Пленуму №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Верховний Суд України розяснив, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно Як передбачено ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти на суму 69\~500, 00 дол. США, що підтверджується розпискою відповідача (а.с.5), за якою також зазначено, що вказані кошти отримані за продаж квартири №81за адресою: м. Одеса, вул.. Літературна,буд.12. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК в порядку,\~ передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. З урахуванням викладеного, суд вважає, що договір між [PERSON] та [PERSON] вчинено сторонами для приховання іншого правочину, купівлі - продажу, та відповідно до ст. 235 ЦК України вважає за необхідне визнати договір удаваним. При цьому належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача з боку відповідача [PERSON] суду не надано. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29.04.2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі,що підтверджується свідоцтвом про шлюб 1-ЕД №134406. Відповідно до ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього суд встановив, що оскільки до договору дарування, що був укладений 25 листопада 2011р., яким [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], то дана квартира визнається спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved