Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач 07 серпня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, відсотків та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 грудня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики коштів, за умовами якого позивач передав відповідачу 2400000 грн. (на момент укладення договору було еквівалентно 300000 доларів США), а відповідач зобов'язалася повернути кошти не пізніше 07 грудня 2011 року. Однак відповідач до цього часу борг не повернула. Договором позики передбачена щомісячна сплата відсотків у розмірі 3,3 % від суми позики, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість за відсотками в розмірі 2376000 грн. Крім того, відповідач своїми діями спричинила позивачу моральну шкоду, що виразилась в зміні звичного укладу життя, позбавленням можливості розпорядитися грошима, неотриманням відсотків. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 2400000 грн., суму заборгованості за відсотками в розмірі 2376000 грн., моральну шкоду в розмірі 240000 грн. та судові витрати. У своїй заяві від 20 березня 2014 року представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року було доручено Цюрупинському районному суду Херсонської області в порядку окремого доручення допитати відповідача, однак зазначене доручення виконано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 07 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області [PERSON] за реєстровим № 3120. За умовами зазначеного договору позивач передав відповідачу гроші в сумі 2400000 грн., що є еквівалентом 300000 доларів США, а відповідач зобов'язалася повернути грошові кошти не пізніше 07 грудня 2011 року (а.с. 7-8). Однак відповідач до цього часу позивачу борг не повернула. Відповідно до п.п. «б» п. 1 договору позики позичальник сплачує щомісяця 3,3 відсотків від суми позики. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов договору; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. У відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З моменту укладення договору позики, тобто з 07 грудня 2010 року по 07 липня 2013 року (30 місяців) відповідач відсотки не сплачувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 2376000 грн.: 2400000 грн. (сума позики) : 100 х 3,3 (відсотки) = 79200 грн. (розмір відсотків за 1 місяць) х 30 місяців = 2376000 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 2400000 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 2376000 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів, які підтвердили б заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу та не надано доказів, які підтверджують причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача і завданою позивачу моральною шкодою, тобто не доведена вина відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - про пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача на користь позивача також слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір у розмірі 3441 грн. (а.с. 41). На підставі викладеного та

Outcome: partial