Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Позивач 03.06.2021 року звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] , право на середню земельну частку (пай) розміром 0,49 умовних кадастрових га, з них (кормових угідь - 0,49 га), що розташована на території Верхньобілківського старостинського округу Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала її чоловікові [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що її чоловік, [PERSON] , помер [INFO] , до складу спадкової маси після смерті якого увійшло право на вказану вище земельну частку (пай). На час відкриття спадщини вона постійно проживала з чоловіком. Інших спадкоємців, які б претендували на прийняття спадщини немає, її син - [PERSON] , помер [INFO] , інший син - [PERSON] , [INFO] , відмовився від прийняття спадщини на її користь, про що подав відповідну заяву. Після смерті чоловіка вона фактично прийняла спадщину, проте не має можливості здійснити своє право на спадкування в позасудовому порядку, оскільки правовстановлюючі документи на майно втрачені. У судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, та простить такі задовольнити. Представник відповідача - Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності та поклався на розсуд суду. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Так як всі учасники справи не явилися в судове засідання, фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спадщина відкрилась [INFO] - в день смерті спадкодавця [PERSON] та на час дії ЦК УРСР 1963 року. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Тому дані правовідносини регулюються розділом VІІ «Спадкове право» ЦК 1963 року, статтею 524 якого визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 528 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно приписів статей 525, 548, 549 ЦК 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Проаналізувавши матеріали цивільної справи, зокрема: свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10.08.1974; свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 20.01.2001 року; свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 15.06.2007 року; копію сертифікату на право на земельну частку пай серії ЛВ № 4757 від 02.06.1997 року; довідку Верхньобілківської старостинського округу Підберізцівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №380 від 24.06.2021 року, заяву [PERSON] про відмову від прийняття спадщини за законом, та дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини, на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених нею позовних вимог знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах. За вказаних вище обставин, беручи до уваги: те, що спадкодавець з підстав, що не заборонені законом, а отже правомірно набув право власності на спадкове майно; те, що позивач у встановлений строк вступила в управління та володіння спадковим майном, що свідчать про прийняття нею спадщини після смерті спадкодавця; те що позивач являється єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину та претендує на спадкове майно, те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню. Оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: approved