Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач 04.11.2015 року звернувся до Болградського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Болградського районного суду від 23.11.2015 року направлено цивільну справу № 497/2579/15-ц до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Згідно позовної заяви, [PERSON] просить суд розірвати шлюб із [PERSON], посилаючись на те, що з 19.03.2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого не мають дітей. Але через різні погляди на шлюб та життя, сімейне життя не склалося, шлюбні відносини припинені, сторони не мешкають разом, шлюб носить лише формальний характер, у звязку з чим позивач просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 19.03.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського району управління юстиції в Одеській області. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує (а.с.33). Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома(а.с. 52). У звязку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням cт. ст. 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 березня 2014 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №42), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 204819, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції Одеської області (а.с.41). Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, разом вони не мешкають, позивач має іншу сімю та переконаний, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу.

Outcome: approved