Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач 07 травня 2020 року звернувся до суду з позовом до Одеського національного медичного університету про визнання неправомірним та скасування наказу про оголошення догани, по котрому просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ т.в.о. ректора ОНМУ № 236-к/ар від 18 жовтня 2019 року про оголошення догани [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що займає посаду завідувача патологоанатомічного відділення Центру реконструктивної та відновної медицини університетської клініки Одеського національного медичного університету. Наприкінці вересня 2019 року за наслідками проведення комісії позивачу винесено наказ т.в.о. ректора ОНМУ № 236-к/ар від 18 жовтня 2019 року про оголошення догани [PERSON] . Позивач посилається на те, що в її діях немає складу дисциплінарного порушення, в наказі про оголошення догани взагалі не описана його об`єктивна сторона. На засідання профспілкового комітету з приводу звільнення її ніхто не викликав, протокол засідання профкому з питання надання згоди на її звільнення не оформлений належним чином. Акти про нібито порушення нею трудової дисципліни містять лише суб`єктивні оціночні судження і нічим об`єктивно не підтверджені. Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року судом відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання на 24 січня 2020 року. В судове засідання 24 січня 2020 року з`явився представник позивача, решта належним чином сповіщених учасників справи до суду не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили. Справа слуханням відкладена на 16 березня 2020 року. В судове засідання 16 березня 2020 року з`явився позивач, представник позивача та представник відповідача, котрий звернувся до суду з клопотанням про відкладення слуханням справи задля ознайомлення з матеріалами справи. Справа слуханням відкладена на 06 травня 2020 року. 27 квітня 2020 року до суду від представник відповідача надійшло клопотання про відкладення слуханням справи у зв`язку з введенням карантину. В судове засідання 06 травня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи до суду не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили. Справа слуханням відкладена на 18 червня 2020 року. В судове засідання 18 червня 2020 року з`явився представник позивача, решта належним чином сповіщених учасників справи до суду не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили. Судом роз`яснено представнику позивача права, заслухано пояснення. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Судом задоволено клопотання про допит свідків. Справа слуханням відкладена на 05 серпня 2020 року. 05 серпня 2020 року до суду від представник відповідача надійшло клопотання про відкладення слуханням справи у зв`язку з введенням карантину. В судове засідання 05 серпня 2020 року з`явився позивач та представник позивача, решта належним чином сповіщених учасників справи до суду не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили. Судом роз`яснено позивачу права, заслухано пояснення. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Справа слуханням відкладена на 12 жовтня 2020 року. В судове засідання 12 жовтня 2020 року з`явився представник позивача, решта належним чином сповіщених учасників справи до суду не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили, від представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечував. На допиті свідків, котрі повідомлялись про дату та час слухання справи, не наполягав. Від представника відповідача, вкотре, надійшло клопотання про відкладення розглядом справи, однак суд прийшов до висновку про доцільність відмови у його задоволенні, оскільки справа розглядається протягом тривалого часу, правом надати відзив чи пояснення щодо предмету спору відповідач не скористався, тож клопотання про відкладення слуханням справи може призвести до більш тривалого розгляду справи. Поштова кореспонденція направлялась на адресу відповідача. Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення. Станом на 12 жовтня 2020 року від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] займає посаду завідувача патологоанатомічного відділення Центру реконструктивної та відновної медицини університетської клініки Одеського національного медичного університету. Наказом т.в.о. ректора Ю.В. Сухін від 18 жовтня 2019 року за № 236-к/др8ь притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності та оголошено їй догану за неналежне виконання посадових обов`язків що виявились у відсутності належного контролю за замовленням, використанням та списанням реактивів та медикаментів, ведення медичної документації. Наприкінці вересня місяця 2019 року за наслідками проведення комісії позивачу винесено наказ т.в.о. ректора ОНМУ № 236-к/ар від 18 жовтня 2019 року про оголошення догани [PERSON] . Згідно пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За змістом ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення: догана або звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Системне тлумачення ст. ст. 21, 139-141 КЗпП України надає суду підстави для визначення змісту поняття трудової дисципліни, яка включає в себе зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовим договором, чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, з дотриманням вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. З цього випливає, що працівник зобов`язаний виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, зокрема посадових обов`язків. Невиконання або несумлінне виконання своїх посадових обов`язків визнається порушенням трудової дисципліни. Накладаючи стягнення оспорюваним наказом, відповідач вказав на неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків, однак, з наказу не вбачається які саме посадові обов`язку порушено позивачем. Окрім того, представником позивача надано пояснення щодо того, що позивач не є матеріально відповідальною особою, з чим погоджується суд, оскільки відповідачем вказане не спростовано. Таким чином, судом не встановлено неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків, а тому дисциплінарне стягнення на нього накладено неправомірно і тому суд скасовує наказ про оголошення догани позивачу. З приводу позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Надані позивачем докази не надають суду підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: partial