Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач 10.04.2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 32865,26 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 20.01.2020 року по 12.04.2021 року в розмірі 93821,67 грн. та утриману, але не перераховану частину заробітної плати у розмірі 4590,84 грн.; стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. та сплату судового збору 1038,22 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона працювала у відповідача контролером верстатних і слюсарних робіт та була звільнена 20.01.2020 року. Заборгованість по заробітній платі становить 32865,26 грн. Відповідно до довідки відповідача від 24.02.2020 року позивач дізналась, що з її заробітної плати проводились відрахування згідно постанови про виконавче провадження Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області № 60337067 від 18.11.2019 року на користь стягувача ГУ ДПС у Дніпропетровській області вимога № Ф-8476-50/67У від 17.05.2019 року, у зв`язку з чим з зарплати позивача було утримано 4590,84 грн., але не перераховано на розрахункові рахунки виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості. Порушуючи строки виплати заробітної плати, відповідач спричинив позивачу моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000,00 грн. Ухвалою від 21.04.2020 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. до ухвалення судового рішення по справі. Прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 12.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У заяві від 12.05.2021 року позивач просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача\~ ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме: Кодексом законів про працю України. Судом встановлено, що 26.08.1985 року [PERSON] згідно наказу № 542 від 26.08.1985 року була прийнята на роботу до ДП «Дніпропетровський електровозобудівний завод» (а.с. 6-7). 20.01.2020 року згідно наказу № 12 від 20.01.2020 року [PERSON] було звільнено згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). При цьому, заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] станом на 06.11.2020 року складає 32865,26 грн., що підтверджується довідкою № 635 від 03.11.2020 року, виданою ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» (а.с. 73). Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 117 КЗпП України підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу. Тобто, підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Як вбачається із матеріалів справи, остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] проведений не був, у зв`язку з чим, затримка розрахунку при звільненні становить 309 робочих днів (за період з 20.01.2020 року по 12.04.2021 року). Середньоденна заробітна плата позивача складає 303 грн. 63 коп. (а.с. 72). Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні [PERSON] становить 93821,67 грн. (303,63 грн. х 309 робочих днів = 93821,67 грн.). Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 32865,26 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 20.01.2020 року по 12.04.2021 року в розмірі 93821,67 грн. На підставі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих зв`язках, і наслідків, що наступили, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача утриманої, але не перерахованої частини заробітної плати у розмірі 4590,84 грн. суд зауважує наступне. У відповіді ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» № 05/141-20 від 24.02.2020 року зазначено, що згідно постанови ВП № 60337067 від 18.11.2019 р. з [PERSON] здійснювались відрахування з заробітної плати з 01.12.2019 р. 20.01.2020 р. на користь стягувача ГУ ДПС у Дніпропетровській області вимога № Ф-8476-50/67У від 17.05.2019 року: 1) 238,28 грн. витрати виконавчого провадження; 2) 2103,09 грн. виконавчий збір; 3) 2179,47 грн. борг на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області; всього 4520,84 грн. Стягнуті кошти не перераховані. ДП «ДЕВЗ» повідомляє, що у 2017 році було накладено арешти на всі поточні банківські рахунки підприємства на підставі зведеного виконавчого провадження № 53844807 відносно примусового виконання виконавчих документів щодо ДП «ДЕВЗ». У зв`язку з накладеними арештами на банківські рахунки ДП «ДЕВЗ» списання грошових коштів здійснюється виключно Новокодацьким ВДВС міста Дніпра у Дніпропетровській області (а.с. 10). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8476-50/67У від 17.05.2019 року на суму недоїмки в розмірі 21030,90 грн. (а.с. 82-85). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України належними кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності підстав для стягнення утриманої, але не перерахованої частини заробітної плати у розмірі 4590,84 грн., зокрема, не надано інформації з ВДВС щодо виконання ВП № 60337067. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивача утриманої, але не перерахованої частини заробітної плати у розмірі 4590,84 грн. задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності зі ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1038,22 грн. за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди (а.с. 108), який підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: в розмірі 948,22 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Позивач у своєму позові просила суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає квитанцію про оплату правової допомоги наданої адвокатом. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат, а тому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. слід віднести за рахунок позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial