Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач 11.06.2020 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість щодо відшкодування завданої шкоди в розмірі 16 908,53 грн, що складається із суми шкоди 15 367,20, 3% річних - 680,78 грн, інфляційних втрат - 860,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.2017 відповідач згідно наказу № 106/к був прийнятий на роботу до ТДВ «Лисичанский желатиновий завод», на посаду - водій авто-транспортних засобів. 06.12.2018р. відповідач, згідно наказу позивача №126/к від 06.12.2018 р., був звільнений за власним бажанням з підприємства. На день звільнення з підприємства відповідач перед позивачем мав грошову заборгованість за завдану шкоду позивачу за час перебування в трудових відносинах в сумі 15367,20 грн. за наслідками розтрат відповідачем дизельного пального в об`ємі 570 літрів. У відповідності до поданої відповідачем на адресу позивача заяви від 09.08.2018 р., відповідачем в безспірному порядку був визнаний факт розтрати пального в розмірі 499 л., за наслідками чого відповідач взяв на себе зобов`язання в добровільному порядку відшкодувати завдану позивачу шкоду, протягом чотирьох місяців або шляхом відрахувань вартості пального із заробітної плати. В грудні 2018р. відповідач так і не погасивши борг, звільнився із підприємства. Станом на 27.05.2020 р. за відповідачем у зв`язку із непогашенням боргу, обліковується борг в сумі 15367 грн. 20 коп., вартісний еквівалент розміру виявленої на момент звільнення недостачі в об`ємі 570л. дизельного пального, за наслідками чого, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Строк прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач обліковує з дня звільнення відповідача, а саме з 06.12.2018 р. Строк простроченого зобов`язання відповідача починає перебігати з - 07.12.2018 року по день подачі позову 29.05.2020 р. включно, що становить 539 днів. Розрахунок 3 % річних розраховується за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення В нашому випадку сума заборгованості складає 15367,20 грн. Кількість днів прострочення складає: - 539 днів. Сума санкції 3% річних за період прострочення складає = 15367,20 * 3 * 539 : 365 :100 = 680,78 гривень. З урахуванням факту наявності за період невиконання відповідачем боргових зобов`язань та за наявності інфляції в державі - Україна, позивач здійснив індексацію розміру боргу. За розрахунками позивача, ним за рахунок несвоєчасного розрахунку відповідача, були отримані інфляційні втрати за 2019 р. та 2020 р. на суму: 630,05 + 230,50 = 860,55 грн. Всього сума заборгованості відповідача із врахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат складає 16908,53 грн. 24.06.2020, після отримання судом інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено цивільну справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 04.01.2021 від відповідача до суду надійшов відзив, у якому він позов не визнав, та заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 05.02.2021 відповідачу продовжено строк на подання відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що вимоги позивача не можуть бути визнані з наступних причин. У позовній заяві про стягнення боргу позивачем обліковується борг у сумі 15367 грн. 20 коп., вартісний еквівалент розміру виявленої на момент звільнення недостачі за пальним в об`ємі 570 л. дизельного пального. Наголошує, що позов саме про стягнення боргу за договором позики, а основним доказом на який спирається позивач є заява [PERSON] від 09.08.2018, відповідно до якої зобов`язаний відшкодувати недостачу, що складає 499 л. дизельного палива. Тобто, на якій підставі ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» просить стягнути борг у сумі, якої не існує в договорі позики. Тобто, треба розмежовувати спори внаслідок зобов`язань у цивільному праві та спори, що витікають із трудових відносин. Заявлений позивачем об`єм недостачі дизельного пального у розмірі 570 л. відноситься до другого різновиду, адже в заяві [PERSON] від 09.08.2018 зазначений розмір недостачі відсутній. Стягнення заявленої шкоди в рамках боргу за договором позики не відповідає дійсності. Одним із доказів, яким позивач обґрунтовує свої вимоги є заява [PERSON] від 09.08.2018, відповідно до якої він повинен відшкодувати недостачу, що складає 499 л. дизельного палива. Позивач стверджує, що у розписці встановлено строк для відшкодування завданої шкоди у чотири місяці, але це не відповідає реальному змісту, у розписці конкретного строку не встановлено. Відповідно до ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач стверджує, що 11.11.2019 року відповідачу листом №215600426655 була направлена претензія. Претензія направлена на ім`я [PERSON] , та на якій відсутні дата та вихідний номер. Зазначена особа йому не відома, ніякої претензії або вимоги особисто до себе він не отримував. Тобто, позивач у позовній заяві надав недостовірну інформацію щодо направлення претензії та вжиття всіх необхідних заходів направлених на врегулювання спору в досудовому порядку. Відповідно до бухгалтерської довідки від 03.12.2018 сума у розмірі 15367,20 визначена як матеріально шкода, що завдана працівником. Тому даний спір відноситься до трудового, позовна давність на який встановлено в один рік. Вимога стягнути борг у сумі 15367 грн. 20 коп., вартісний еквівалент розміру виявленої недостачі за пальним в об`ємі 570 л. дизельного пального, але, спираючись на заяву відповідача від 09.08.2018, дана сума не відповідає суті справи, тому що позов стосується саме боргу за договором позики, в якому фігурує недостача дизельного палива у розмірі 499л. Позивач навів докази, що ним вжито необхідних заходів для врегулювання спору в досудовому порядку та пред`явлено вимогу для повернення боргу, але зазначені факти не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що на його адресу направлена претензія на ім`я [PERSON] . Просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позов не визнає. Він дійсно працював водієм на вантажному автомобілі та здійснював рейси за межі України. Недостачу пального підприємтво рахувало на підставі даних GPS, розраховуючи кілометраж та номінальну витрату пального автомобілем, однак автомобіль мав технічні несправності, які збільшували витрати пального, прощо було відомо директору підприємтсва. Окрім того, кілометраж рахувався по відстані від місця виїзду до місця відвантаження, без врахування заїзду на завантаження. Вважає, що його вини у перевитраті пального немає. При звільненні з ним не провели розрахунок. Заяву, на яку посилається позивач, він написав 09.08.2018 на прохання директора, який запевнив, що негативних наслідків не буде. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №126/к про припинення трудового договору, [PERSON] , водія а/транспортних засобів автотранспортного цеху звільнено 06.12.2018 року за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України (а.с.10) З копії заяви [PERSON] на ім`я директора ДТВ ««Лисичанський желатиновий завод» від 09.08.2018р. вбачається, що з періоду з 20.05.2018 по 07.08.2018 було зроблено три рейси і утворилася недостача по дизельному паливу у розмірі 499 л., в середньому 166 л. за рейс. Зобов`язався вказану недостачу погасити за чотири рейси. У випадку непогашення, просив утримати із заробітної плати (а.с.8) З копії доповідної від 03.12.2018 на ім`я директора ДТВ «Лисичанський желатиновий завод» вбачається, що при звільненні водія [PERSON] за час перевірки ТС і аналізу шляхових листів на а/м [NUMBER] , за яким закріплений був водій [PERSON] , у період з 20.05.2018р. по 7/11/2018р. виявлено недостачу ДТ у кількості 699,48л.(а.с.6) З копії бухгалтерської довідки від 03.12.2018 вбачається, що станом на 01.12.2018р. на автомобілі ДАФ [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] виявлена недостача ДТ на підставі CPS - даних у кількості 570л, так як сам автомобіль на момент повернення із відрядження 07.11.2018р. знаходився в м.Ужгород Закарпатської області. Сума збитку складає 15 367,20грн.(а.с.6) З копії договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 29.11.2017 вбачається, ТДВ «Лисичанський желатиновий завод», директор [PERSON] , що називається у подальшому «Адмінстрація», виступаючи від імені підприємства з однієї сторони і працівник водій а/т засобів транспортного цеху [PERSON] в подальшому «Працівник», з другої сторони, уклали договір, де відповідно до п.1, працівник, що займає посаду водія а/т засобів або виконує роботу водія а/т засобів, безпосередньо пов`язану з прийманням, зберіганням, відпусканням та застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей) бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей. Згідно п.3, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його провини.(а.с.44) Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику. У статті 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПСвід 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить до цього Переліку. Враховуючи зазначені норми, суд встановив, що посада, яку займав [PERSON] , не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Отже, [PERSON] не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першоїстатті 134 КЗпП України. Суду не надано доказів щодо розміру середнього заробітку відповідача, що унеможливлює застосування ст. 132 КЗпП України. Більш того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження перевитрат пального саме з вини відповідача, а не внаслідок несправності транспортного засобу чи дії інших факторів. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за необгрунтованістю.

Outcome: dismissed