Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач 02 березня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами (а.с.3-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до укладеного договору №б/н від 06 січня 2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав, але в порушення умов кредитного договору відповідач допустив порушення своїх зобовязань, у звязку із чим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2013 року із відповідача було стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 22\~529,28 грн. Але, станом на 31.01.2016 року за відповідачем утворилась заборгованість перед банком, яка з вирахуванням раніше стягнутої становить 13\~060,06 грн. Оскільки відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь суму заборгованості у розмірі 13\~060,06 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 28 вересня 2016 року у якості правонаступника до участі у справі залучено [PERSON] (а.с.88). Позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В змісті позовних вимог зазначив, що в разі неявки у судове засідання відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та ухвалення заочного рішення (з.а.с.5). Відповідачка в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Крім того, до суду повернулись конверти з відправленням, що направлялись відповідачці із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Суд, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 06 січня 2006 року [PERSON] звернувся до установи ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с.18). Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, - кредит надав. Кредитний ліміт за вказаним кредитним договором неодноразово змінювався, і станом на 21.10.2009 року становить 6\~740,00 грн. (а.с.17). Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, в наслідок чого станом на 31.01.2016 року має заборгованість перед банком в сумі 34\~491,24 грн., з якої: заборгованість по кредиту 6\~731,32 грн.; заборгованість по процентам 27\~759,92 грн. (від цієї суми віднімається сума у розмірі 22\~529,28 грн., яка була стягнута на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2013 року із [PERSON] на користь банка, різниця становить 11\~961,96 грн.), а також, штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 598,10 грн. (а.с. 7,8-16). У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. 09 листопада 2014 року [PERSON] помер (а.с.41,73). За ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно матеріалів спадкової справи №4/2015 відкритої після смерті [PERSON], померлого 09.11.2014 року, спадкоємцем після смерті останнього є дружина - [PERSON] (а.с.78). За змістом ст.. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Клопотанням від 18.05.2016 року представник позивача просив суд на підставі актового запису про смерть [PERSON] зробити запит до ДДДНК щодо визначення кола спадкоємців (а.с.47). Відомості із ДДДНК та приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] щодо спадкової справи та спадкоємців після смерті [PERSON], померлого 09.11.2014 року надійшли до суду 11.07.2016 року, 28.09.2016 року (а.с.54,72). Отже, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивач своєчасно дізнався про відкриття спадщини та заведення спадкової справи після смерті позичальника [PERSON], померлого 09.11.2014 року. Враховуючи вимоги ч.2 ст.1281 ЦК України, позивач мав законне право звернутися із відповідними вимогами до спадкоємиці про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте із позовом про стягнення заборгованості до спадкоємиці, а саме: [PERSON] позивач так і не звернувся, позовні вимоги не уточнював. Суд зауважує, що не незважаючи на покладений обовязок доказування, відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо своєчасного звернення до відповідачки як спадкоємця після смерті позичальника із вимогою про стягнення заборгованості за кредитними договором № б/н від 06.01.2006 року у встановлені законом строки. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, взагалі недоведеними, безпідставними, а тому не підлягають задоволенню, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вирішив, що понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed