Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач 01.03.2021 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом (а.с. 1-9), в якому просив суд: - змінити дату звільнення та формулювання причин звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у наказі (розпорядженні) Регіональній філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» структурного підрозділу Криворізьке локомотивне депо № 28/ОС від 22.01.2021 року про припинення трудового договору (контракту); - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки. Свої вимоги мотивує наступним. Він працював помічником машиніста електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом № 131/ос від 07.03.2019 року був звільнений з займаної посади за п.2 ст.40 КЗпП України. 01.07.2019 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу у справі №211/1740/19 було скасовано Наказ №131/ос від 07.03.2019 року «Про припинення трудового договору». 23.12.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01.07.2019 року залишено без змін. 23.12.2019 року відповідачем видано наказ № 833/ос «Про поновлення на роботі за рішенням суду», але його на роботі не поновлено. 24.12.2019 року відповідачем видано наказ №1148/ТЧ-2 «Про відсторонення від роботи помічника машиніста електровоза [PERSON] ». Таким чином, вказує, що його не було постановлено на роботі, не виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.02.2019 року - 07.04.2019 року - 23.12.2019 року, а також, не надано можливості здати відповідні іспити. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав п.26 Розділу ІІ Постанови Кабінету міністрів України від 26.01.1993 року №55 «Про Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту» не надав йому можливість скласти відповідні іспити, пов`язані з рухом поїздів, він розірвав трудовий договір з відповідачем відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України з 03.03.2020 року. У заяві про звільнення зазначив, що 03.03.2020 року звільняється відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення він не отримав трудової книжки, а також всіх сум, що належать йому від підприємства. З 24.12.2019 року по 03.03.2020 року він перебував в умовах простою з розрахунку годинної тарифної ставки помічника машиніста електровоза 35,78 грн. 11.02.2021 року він дізнався про своє звільнення з наказу (розпорядження) від відповідача за № 28/ОС від 22.01.2021р. «Про припинення трудового договору (контракту)» за статтею п.2 ct.40 КЗпП України. Проте, з формулюванням причини звільнення зазначеного у наказі № 28/ОС від 22.01.2021р. «Про припинення трудового договору (контракту)» за статтею п.2 ст.40 КЗпП України та з порушенням законодавства про оплату праці він не згоден. Зазначає, що відповідачем не додержувалися норми трудового законодавства про працю, умови трудового договору, не забезпечено його умовами праці, необхідними для виконання роботи, тому ним прийнято рішення про розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 03.03.2020 року. Проте наказ про його звільнення 03.03.2020 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідачем видано не було. Він вважає, що відсутність такого наказу не зобов`язує його як працівника надалі виконувати покладені трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. 22.01.2021 року відповідачем видано наказ № 28/ОС від 22.01.2021р. «Про припинення трудового договору (контракту)» з позивачем за статтею п.2 ст.40 КЗпП України. Таким чином, 03.03.2020р. відповідачем не розірвано трудовий договір за ініціативою працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України, а лише через десять місяців і 21 календарний день (03.03.2020р.-22.01.2021р.), а саме 22.01.2021 року видає наказ № 28/ОС «Про припинення трудового договору (контракту)» з позивачем за статтею п.2 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що з 24.12.2019 року по 03.03.2020 року позивач не працював - перебував в умовах простою з розрахунку годинної тарифної ставки помічника машиніста електровоза 35,78 грн; з 03.03.2020року. по 22.01.2021рокук строк затримки виплати середньої заробітної плати у строк визначеної ст.116 КЗпП України. Таким чином вважає за необхідне змінити у наказі (розпорядженні) Регіональній філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» структурного підрозділу Криворізьке локомотивне депо № 28/ОС від 22.01.2021 року про припинення трудового договору (контракту) формулювання причин його звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством. Зазначає, що сам факт звільнення є законним, але вказана роботодавцем підстава - незаконною, тому і підлягає зміні на ту, яка буде законною. Враховуючи вказане, вважає, що з відповідача у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України на його користь має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки у сумі 133 872,05 грн., враховуючи, що його середньоденна заробітна плата скаладає суму 404, 45 грн. Зазначає, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат складає 16 254 грн. Враховуючи вказані обставини, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою про відкриття провадження від 22.03.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 19.04.2021 року представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця О.Ю. Григорівка подано до суду заяву про продовження строку на подання відзиву (а.с. 36-37), згідно якої представник позивача просить продовжити процесуальний строк, встановлений судом для подання відзиву. 31.05.2021 року на адресу суду представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця О.Ю. Григорівка подано відзив на позовну заяву (а. с. 45-52), згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на наступне. 22.01.2021 було видано наказ № 28/ОС «Про звільнення [PERSON] », за яким позивач був звільнений з посади помічника машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь з 22.01.2021 за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмовою від переведення на іншу роботу. Вимоги позивача про внесення змін щодо формулювання причини звільнення у вищевказаний наказ є безпідставними через наступне. У позовній заяві позивач неодноразово наголошував на тому, що розірвав трудовий договір 03.03.2020 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, при цьому посилається на свою заяву від 03.03.2020, у якій він у категоричній формі доводить до відома адміністрації що вважає свій трудовий договір розірваним з того ж дня, тобто негайно. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Тобто, трудовий договір є двосторонньою угодою. Розірвання цієї угоди в категоричній формі у односторонньому порядку законом не передбачено. Дійсно, відповідно до ч. з ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Але для цього працівник має звернутися до роботодавця з заявою, у якій зазначити своє бажання розірвати договір у певний строк, а також зазначити, які саме порушення законодавства про працю, умрв колективного або трудового договору він вбачає в діях роботодавця. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і йоі`о правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього доі`овору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. З ст. 38 КЗпП України) - не піжверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. З ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18. Аналогічний висновок заз начений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61- 28466св18). Саме так вчинив Відповідач, наклавши на заяву Позивача резолюцію «Не узгоджую», про що повідомив Позивача письмово листом від 03.03.2020 за № 303. Також 01.12.2020 року позивачу засобами поштового зв`язку було направлено лист № 27 від 01.12.2020 року із запрошенням прибути 08.12.2020 року на підприємство для вирішення його персонального кадровогопитання, а також попереджено, що у разі відмови та неявки адміністрація депо буде змушена порушити процедуру його звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України. На запрошення Відповідач не з`явився. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пуіктом 2 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Дотримуючись встановленої законом процедури звільнення, відповідач 16.12.2020року звернувся до первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, членом якої є позивач, з запитом від 16.12.2020 № 30 про погодження звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Листом від 29.12.2020 № 97 первинна профспілкова організація повідомила, що звернення адміністрації залишено без розгляду. Таким чином, маючи можливість погодити звільнення або надати мотивовану відмову у погодженні, первинна профспілкова організація усунулась від розгляду цього питання. Інших повідомлень з приводу погодження звільнення позивача у встановлений строк не надходило, відповідно вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Тому 22.01.2021 було видано наказ № 28/ОС «Про звільнення [PERSON] », про що позивача було повідомлено письмово листом від 22.01.2021 № 2, та запропоновано з`явитись до відділу кадрів підприємства та отримати трудову книжку. Трудову книжку Позивач отримав особисто у відділі кадрів підприємства 11.02.2021 року, що підтверджується витягом з Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них структурного підрозділу Криворізьке локомотивне депо регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця» Таким чином, звільнення Позивача було здійснено правомірно з дотриманням процедури звільнення, передбаченої законом, відповідно, підстави для задоволення позовних вимог в частині внесення змін щодо дати та формулювання причин звільнення у наказ від 22.01.2021 № 28/ОС «Про звільнення [PERSON] » - відсутні. Зазначають, що у позивача були відсутні підстави для звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, зазначають, що позивач був звільнений наказом від 22.01.2021 № 28/ОС «Про звільнення [PERSON] », у цеь же день з ним було проведено остаточний розрахунок, відповідно до якого всі кошти що належали позивачу, були виплачені йому раніше, ще до того, як він перестав фактично виходити на роботу. У зв`язку з тим, що у день звільнення [PERSON] не було на роботі, йому у той же день поштою було направлено письмове повідомлення про звільнення з пропозицією отримати трудову книжку у відділі кадрів підприємства. Фактично трудову книжку позивач отримав 11.02.2021 року, про свідчить його підпис у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Таким чином, вина відповідача у тому, що позивач отримав свою трудову книжку не у день звільнення 22.01.2021, а 11.02.2021 - відсутня, отже відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 22.01.2021 року по 11.02.2021 року . Також зазначають, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи є необґрунтованим. В матеріалах справи також наявні заперечення [PERSON] (а.с. 82-83), в якому сторона позивача посилається, що відсутні підстави для прийняття відзиву на позов. Суд вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 11постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року),то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.221 КЗпП України, трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК Українирішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або

Outcome: partial