Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач 04.09.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до договору дарування від 30.12.2004 року він є власником 81/100 частини будинку [ADDRESS] . Крім позивача, за вказаною адресою зареєстровані: дружина позивача - [PERSON] , син - [PERSON] , донька - [PERSON] . Позовну заяву про розірвання шлюбу подано позивачем 27.01.2018 року. Позивач на протязі 12 років проживає і працює в Російській Федерації. Відповідач - [PERSON] два роки назад виїхала до Російської Федерації. На протязі всього часу і останніх двох років позивач регулярно надсилав грошові кошти для сплати комунальних послуг. В кінці серпня 2018 року позивач приїхав до [PERSON] . Речей дружини та дітей в спірному будинку не має, машина в гаражі відсутня. У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.02.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засіданні не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. В судове засідання 27.11.2019 року позивач не з`явився, судом визнано його явку обов`язковою для з`ясування обставин, що мають суттєве значення для повного об`єктивного розгляду справи. Розгляд справи призначено на 04.02.2020 року о 10-30 год., але позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, які повернулися до суду за закіченням терміну зберігання. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановлений законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 30.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л.І. за реєстровим №4929, [PERSON] на праві приватної власності належить 81/100 частини житлового будинку щ господарчими та побутовими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 398 кв.м. Право власності зареєстровано 05.01.2005 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6129755 від 05.01.2005 року. Згідно актового запису про народження №14, зробленого 19.01.1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно актового запису про народження №155, зробленого 13.06.2000 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки від 01.09.2018 року за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] дружина позивача, [PERSON] син позивача, [PERSON] донька позивача. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.03.2019 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.01.1998 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №10. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, при зверненні до суду із позовом, позивач посилався на те, що відповідачі не проживають у спірному будинку, доказів, які б доводили факт відсутності відповідачів у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними і достовірними доказами факту відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , більше одного року. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed