Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач 02 жовтня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що 06 вересня 2004 року він звернувся з заявою до міського голови І.І. Куліченко про відведення земельної ділянки під капітальний гараж, за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 51/18 від 14.07.2004 р. «Про погодження місць розташування об'єктів (гараж, індивідуальні житлові будинки, кіоски, благоустрій території), згідно витягу з додатку до рішення замовнику дано дозвіл на проведення проектних робіт та збір вихідних даних для проектування об'єктів на строк згідно з додатком. Відповідно до клопотання від 09.09.2004 року ТОВ «Квартал» виготовлений проект відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню спірного гаража, межі та площа земельної ділянки обґрунтовані та погоджені відповідно до існуючих вимог. 06 вересня 2005 року з Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди землі в строкове платне користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Цільове використання земельної ділянки за цим договором - індивідуальне гаражне будівництво. Зазначений договір укладено на 5 років. На земельній ділянці позивачем був зведений збірний гараж, а залізний демонтовано. Своєчасно продовжити договір оренди позивач не зміг, оскільки змушений був працювати за межами Дніпропетровської області, а також вирішити питання приватизації гаражу. 18.07.2006 року за № 6513 позивач одержав відповідь на замовлення від 11.05.2006 року з КП «ДМБТІ», в якій зазначено, що рішення виконкому про дозвіл на будівництво гаража відсутнє. Відповідно до п. 1 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09.05.1994 р. за № 493, КП «ДМБТІ» дозволено оформляти право власності та видачу документів на спадщину, дарування, продаж капітальних гаражів, які збудовані громадянами з дозволу міськрайвиконкомів. Позивач просив визнати за ним право власності на гараж [ADDRESS]. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року замінено неналежного відповідача на належного Дніпропетровську міську раду та залучена Ленінська районна у місті Дніпропетровську рада до участі в справі в якості співвідповідача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Представник співвідповідача Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - гаражем [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 51/18 від 14.07.2004 р. «Про погодження місць розташування об'єктів (гараж, індивідуальні житлові будинки, кіоски, благоустрій території), позивачу дозволено збудувати гараж боксового типу по [ADDRESS] (а.с.16,17). Згідно проекту відведення земельної ділянки гр. [PERSON] під гараж в районі будинку [ADDRESS], складеного ТОВ «Квартал» в 2004 році, вбачається, що межі та площа земельної ділянки погоджені відповідно до існуючих вимог (а.с.11-14). Згідно висновку щодо проекту відведення земельної ділянки Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 20.12.2004 року № 238/80, визначено, що земельна ділянка по [ADDRESS] може бути передана в оренду строком на п'ять років [PERSON] по фактичному розміщенню гаража, за умови вжиття заходів щодо знесення гаража, на який не надано юридичних документів про право власності, виконання вимог чинного законодавства та оформлення прав на землю в установленому порядку (а.с.24-25). 06 вересня 2005 року між Орендодавцем Дніпропетровською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером 1210100000:08:529:0017. Договір укладено на п'ять років та посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 8728 (а.с.7-10). Як вказав в судовому засіданні позивач вказаний договір оренди ним не був продовжений, оскільки він працював за межами Дніпропетровської області та не мав змоги продовжити дію договору та на вказаній земельній ділянці ним був зведений збірний гараж, а залізний демонтовано. Але право власності до цього часу так і не зареєстроване. 18.07.2006 року за № 6513 позивач одержав відповідь на замовлення від 11.05.2006 року з КП «ДМБТІ», в якій зазначено, що рішення виконкому про дозвіл на будівництво гаража відсутнє. Відповідно до п. 1 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 09.05.1994 р. за № 493, КП «ДМБТІ» дозволено оформляти право власності та видачу документів на спадщину, дарування, продаж капітальних гаражів, які збудовані громадянами з дозволу міськрайвиконкомів (а.с.6) і йому рекомендовано питання про право власності на гараж вирішити в судовому порядку, оскільки, на його думку, оформити документи про право власності на спірний гараж позивач в іншому передбаченому законом порядку не може; ніяким іншим чином вирішити питання немає можливості. Тому, у зв'язку з необхідністю узаконити вищевказаний об'єкт нерухомості позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач не обґрунтував та не навів жодного доказу, який би підтверджував існування факту порушення, невизнання або оспорюваності його прав, свобод чи інтересів. Зокрема, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач перелічує дії, які ним зроблені, а також норми, що регулюють принципи інституту права власності без зазначення осіб, що порушують, не визнають або оспорюють право позивача. Судом встановлено в судовому засіданні, що позивач з питанням оформлення правовстановлюючих документі в передбаченому законом порядку до міськради чи її компетентних уповноважених органів не звертався, відповіді на своє звернення з цих питань не отримував, а отже спір про право не виник і у позивача відсутні підстави для такого звернення до суду, оскільки його права не порушені та не є оспорюваними. Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації». Перелік об'єктів нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація прав визначений у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: «У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.». Враховуючи наведені норми, можна зробити висновок про те, що право власності на новозбудоване нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на таке нерухоме майно, яка проводиться після завершення будівництва та прийняття нерухомого майна до експлуатації. При цьому, умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності», а порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджено Постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів». Зазначені норми передбачають прийняття в експлуатацію нерухомого майна за наявності наступних умов: подання замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (п. 2 Порядку, ст. 39 Закону); наявність проектної документації на об'єкт (п. 9 Порядку, ст.ст. 26, 27,31 Закону); виконання на об'єкті всіх робіт, передбачених проектною документацією згідно із державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи (п. 9 Порядку). Таким чином, у зв'язку із не завершенням будівництва, передумовою якого є неприйняття об'єкта в експлуатацію, - відсутні підстави для виникнення права власності позивача на нерухоме майно, а тим більш, відсутні підстави для реєстрації такого права. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджені. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на гараж не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed