Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що 27.07.2007 року між сторонами укладено договір, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 250 грн., у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22.80 % річних на суму залишку заборгованості. У звязку з тим, що позичальник не виконує як основного зобовязання, так і зобовязання по сплаті відсотків, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість з основного зобовязання, у розмірі 2832 грн. 11 коп.; заборгованість по сплаті відсотків, у розмірі 18033 грн. 96 коп.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, в розмірі 4160 грн. 27 коп.; штрафи на суму 1501 грн. 32 коп., а також понесені по справі судові витрати. 06.11.2017 року від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначено, що договір між сторонами було укладено 12.07.2007 року, і за його умовами відповідачу надано кредит у розмірі 21600 грн., зі сплатою 22.80 % річних на суму залишку заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з'явився, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що вона отримувала кредит у позивача в розмірі 3000 грн. і своє зобовязання за договором позики виконала в повному обсязі, орієнтовно в 2009 році. Інших кредитів та платіжних карток від ПАТ КБ ПриватБанк [PERSON] не отримувала, поручителем за інших осіб в кредитних правовідносинах не виступала. [PERSON] заявила про застосування строків позовної давності, надавши в розпорядження суду письмову заяву. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що в липні 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір. З анкети-заяви вбачається, що 27.07.2007 року [PERSON] зверталася до позивача з метою отримання кредиту в розмірі 250 грн., у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22.80 % річних на суму залишку заборгованості. Із вказаного документа також вбачається, що позичальник не була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які посилається ПАТ КБ ПриватБанк. Викладене підтверджується відсутністю дати та підпису [PERSON] у відповідній графі заяви про надання позики. З метою користування кредитом [PERSON] було видано картку № 5457082971181297, строк дії якої закінчився у липні 2011 року. З розрахунку доданого до первісної позовної заяви вбачається, що позичальник після 11.12.2009 року припинила внесення плати за договором. Станом на 30.06.2017 року, позивач визначив заборгованість [PERSON] з основного зобовязання в розмірі 2832 грн. 11 коп.; заборгованість по сплаті відсотків в сумі 18033 грн. 96 коп.; заборгованість за пенею та комісією в сумі 4160 грн. 27 коп. Крім того, ПАТ КБ ПриватБанк нарахував [PERSON] штрафи в загальному розмірі 1501 грн. 32 коп. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Розгляд справи судом відкладався 21.09.2017 року, 11.10.2017 року та 03.11.2017 року, з метою витребування від ПАТ КБ ПриватБанк документів, які могли б підтвердити вимоги позивача. Водночас позивач належними і допустимими засобами доказування не довів тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Так, на виконання ухвали суду, представник позивача надіслав виписку по рахунку, відкритому на імя [PERSON], тобто особи, котра не являється стороною по справі. Вказана виписка стосується періоду з 01.01.1999 року по 22.10.2017 року і за її змістом, [PERSON] припинила виконання зобовязань за кредитним договором 26.01.2009 року. В уточненій позовній заяві представник ПАТ КБ ПриватБанк вказує, що договір між сторонами було укладено 12.07.2007 року, і за його умовами відповідачеві [PERSON] надано кредит в розмірі 21600 грн. Разом з цим, до уточненої заяви надано розрахунок заборгованості та заяву [PERSON] від 27.07.2007 року про надання кредиту, в розмірі 250 грн. З розрахунку доданого до первісної позовної заяви вбачається, що позикодавець, починаючи вже з 01.05.2010 року, почав здійснювати автоматичне списання заборгованості [PERSON] Оскільки вказані операції було здійснено не позичальником, а самостійно позикодавцем, їх не можна розцінювати як погашення заборгованості, котре здійснювалось особисто відповідачем та за волею останнього. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Крім того, ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини в § 51 рішення від 22.10.1996 року «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та § 137 рішення від 09.01.2013 року «[PERSON] проти України» зазначив, що строк позовної давності забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень стосовно подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. У відповідності до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року по справі № 6-160цс14, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами, визначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В силу ст.ст.266, 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що розрахунками наданими позивачем підтверджуєтья, що останній платіж відповідачем за договором позики було здійснено 11.12.2009 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» направило до суду позовну заяву 01.09.2017 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, який закінчувався 11.01.2013 року. При зверненні до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» не просило поновити строк позовної давності та не навело поважних причин його пропуску. З урахуванням наведеного, в задоволенні позову необхідно відмовити також і на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed