Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач 06 жовтня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998 року по 17.02.2009 року. У період шлюбу за спільні кошти сторонами була придбана квартира [ADDRESS], титульним власником якої є [PERSON] Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позивачем визнано право власності на ? частину спірної квартири. Однак, позивач позбавлена права користування та розпорядження своїм майном через неприязні стосунки з відповідачем. З приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та до відповідача з проханням встановити порядок користування спільним майном. Оскільки домовитися з відповідачем про порядок користування квартирою не можливо позивач змушена звернутися до суду. Просила встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS], згідно якого виділити в користування позивачу та її неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] наступні жилі приміщення: житлову кімнату площею 11,1 кв.м., лоджію 2,2 кв.м., житлову кімнату площею 9,8 кв.м., відповідачу - житлову кімнату площею 17,5 кв.м.; кухню площею 10,9 кв.м., ванну площею 2,7 кв.м., туалет площею 1,4 кв.м., коридор площею 6,2 кв.м. залишити в загальному користуванні. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день і час проведення судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із користуванням квартирою [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року по 17 лютого 2009 року (а.с.8,9). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7). Встановлено, що ? частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2009 року (а.с.13,19-20). Інша ? частина вказаної квартири належить на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 20.07.2001 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 4371 (а.с.14). Згідно довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 10984 від 29.09.2014 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.6). У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України та вимог ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з технічного паспорту квартира [ADDRESS] є трикімнатною, має житлову площу 38,4 кв.м., загальну площу 65,0 кв.м. та складається з житлової кімнати площею 17,5 кв.м., житлової кімнати площею 9,8 кв.м., житлової кімнати площею 11,1 кв.м., кухні площею 10,9 кв.м., вбиральні - 1,4 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., коридору - 6,2 кв.м. (а.с.11-12). Разом з тим, згідно статті 47 ЖК України, вбачається, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Тому, відповідно до наведеного у суду відсутні законні підстави для встановлення порядку користування спірною квартирою, адже позивач просить виділити йому у користування разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] житлову кімнату площею 11,1 кв.м., лоджію 2,2 кв.м., житлову кімнату площею 9,8 кв.м., а в користування відповідача ізольовану житлову кімнату площею 17,5 кв.м, що є порушенням норм жилої площі на одну особу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про чинення позивачу з боку відповідача перешкод у користуванні 1/2 частиною спірної квартири. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed