Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що 26.05.2006 року уклало з відповідачем договір № б/н, відповідно до якого ЗАТ КБ Приватбанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», видав [PERSON] кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки, узгодивши Умови та правила надання банківських послуг. Однак, відповідач належним чином не виконував зобовязання відповідно до умов договору, чим утворив заборгованість станом на 09.08.2015 року в розмірі13290 грн. 67 коп., в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.05.2006 року у розмірі 13290 грн. 67 коп. Представник позивача, [PERSON] який діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак, звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак звернувся до суду з заявою в якій просить справу розглядати за її відсутності, позов не визнає, а також просила застосувати строк позовної давності. Суд вивчивши матеріали справи, взявши до уваги позицію сторін, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до Заяви № б/н від 26.05.2006 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитного ліміту в сумі 2400,00, базова процентна ставка 4 % в місяць на залишок заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, узгодивши Умови та правила надання банківських послуг, при цьому, згідно п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг строк дії договору 12 місяців з моменту підписання, якщо жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. (а.с. 7-13). Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26.05.2006 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ Приватбанк станом на 09.08.2015 року становить 13290 грн. 67 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 1386 грн. 29 коп.; заборгованість за процентами в сумі 10795 грн. 30 коп.; заборгованість по судовим штрафам всумі 1109 грн. 08 коп. Також з даного розрахунку вбачається, що остання сума погашення за наданим кредитом відбулася 26.07.2012 року, а останнє порушення позичальником взятих на себезобовязань виникло 01.05.2007 року.(а. с. 4-5). При ухваленні рішення суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 року при розгляді справи № 6-167 цс 14, де зазначено, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Оцінюючи надані суду докази, суд враховує те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу строку дії відповідної картки, та доказів пролонгації такого договору після 26.05.2007 року (договір укладався 26.05.2006 року строком на 12 місяців) шляхом переукладання договору після його виконання сторонами на тих самих умовах, на яких він був укладений, на що звертає увагу Верховний Суд України в постанові від 12.11.2014 року № 6-167 цс 14, а відтак, виходячи із наданих суду доказів, суд вважає, що строк дії відповідного договору закінчився 26.05.2007 року, в силу чого суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості в період після закінчення дії відповідного кредитного договору, тобто після 26.05.2007 року, оскільки в даний період у позивача відсутні жодні правові підстави для застосування до відповідних правовідносин умов договору, дія якого не продовжувалась у спосіб, передбачений чиним законодавством України, шляхом нарахування заборгованості по такому кредитному договорі, так як після закінчення строку дії договору припиняють діяти і окремі його умови, в тому числі щодо нарахування процентів за користування таким кредитом та неустойки, що не виключає застосування до відповідних правовідносин правового механізму, передбаченого нормами Глави 51 ЦК України, в тому числі норми ст. 625 ЦК України, однак позивач в обгрунтування своїх позовних вимог не застосовує норму ст. 625 ЦК України, що з огляду на додержання судом принципу диспозитивності, унеможливлює суд самостійно застосувати до відповідних спірних правовідносин вказану норму законодавства. Крім цього, суд звертає увагу на те, що сам факт внесення боржником (позичальником) певних сум після закінчення дії відповідного кредитного договору з метою погашення заборгованості, яка виникла в результаті невиконання ним взятих на себе зобовязань, - не є підтвердження продовження дії такого кредитного договору, а є підтвердження погашення суми заборгованості. Разом з тим, згідно наданого позивачем розрахунку, після закінчення дії відповідного кредитного договору, тобто після 26.05.2007 року, внесення боржником (позичальником) коштів в рахунок погашення заборгованості відбулось лише три рази, і перший раз відбувся 12.06.2012 року, тобто, в період протягом більше пяти років боржник не виконував взятих на себе зобовязань, при цьому кредитор в цей період також не вживав жодних передбачених умовами кредитного договору заходів, на що суду не наддав жодних доказів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Норма ст. 629 ЦК України прописує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги(стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Зміст ч. 4 ст. 267 ЦК України, зазначає, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд, при вирішенні даних спірних правовідносин, враховує практику Європейського суду з прав людини та правову позицію Верховного Суду України, закріплену в справі № 6-68цс15 від 16.09.2015 року, де зазначено, що Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Виходячи із наведеного, враховуючи, що після закінчення дії відповідного кредитного договору, тобто після 26.05.2007 року, внесення боржником (позичальником) коштів в рахунок погашення заборгованості відбулось перший раз лише 12.06.2012 року, тобто більше ніж через пять років, що не може не свідчити про те, що кредитору повинно було бути відомо про порушення його прав та інтересів боржником (позичальником) в межах строку позовної давності, що в данному випадку становить три роки після закінчення строку дії відповідного кредитного договору, при цьому суд звертає увагу, що враховуючи обставини останнього платежу боржником, який був здійснений 26.07.2012 року (позивач звернувся до суду з даним позовом лише 28.08.2015 року) також вбачається те, що позивач звернувся до суду після спливу трьох річного строку позовної давності, а відтак, беручи до уваги наявність обставин порушення відповідачем взятих на себе зобовязань згідно відповідного кредитного договору, проте враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності (а.с. 39), суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed