Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач 11.08.2014 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який уточнив 06.11.2014 року до Приватного акціонерного товариства «Українська Страхового «Гарантія» про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 49 138,73 грн., пені у розмірі 7 858,79 грн., суми інфляції у розмірі 7 960,48 грн., моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., та судових витрат у розмірі 565,98 грн. та 243,60 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19.05.2013 року о 10 год. 40 хв. в м. Одесі по вул. Успенській відбулася ДТП за участю автомобіля «Деу Ланос», д./з. [NUMBER], яким керував [PERSON], автомобіля «Деу», д./н. [NUMBER], який перебував під керуванням [PERSON], внаслідок чого був здійснений наїзд на належний йому стоячий автомобіль «Хонда Легенд», д.н. [NUMBER], що призвело до механічних пошкоджень вказаних авто. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП та притягнуто до відповідальності. Звітом ТОВ «Палє» вартість відновленого ремонту його автомобіля встановлена у розмірі 46 236,50 грн., а з урахуванням втрати товарного вигляду становить 49 138,73 грн.. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ «УТСК». Він повідомив страхову компанію про настання страхового випадку та надав всі необхідні для виплати документи. Страховик надіслав йому листа, що погоджується сплатити на його користь суму страхового відшкодування, але так цього не зробив. Враховуючи те, що виплату страховик повинен був здійснити до 31.12.2013 року, на виплату була нарахована пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ. Враховуючи індекс інфляції за час не виконаних страховиком обов'язків, сума інфляції склала 7 960,48 грн.. У зв'язку з невиконанням страховиком своїх зобов'язань йому була нанесена моральна шкода, яка виразилася у порушенні звичного укладу життя, зміні повсякденного розкладу, тощо. В судове засідання 10.12.2014 року позивач [PERSON] та його представник не з'явився, але його представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.08.14) надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю в якій зазначив, що проти винесення рішення не заперечує. В судове засідання представник відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» - Мезецький М.С. (діє на підставі довіреності від 08.01.14) не з'явився, але скориставшись своїм правом на захист надав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що позов визнає частково у зв'язку з тим, що розмір страхового відшкодування був розрахований неправильно й повинен складати 39 508,80 грн., так як позивач не додав докази того, що особа виконуюча ремонт (відновлення) його автомобіля є платником ПДВ. Пеня повинна бути нарахована з 25.05.2014 року а не з 01.01.2014 року, так як повідомлення про ДТП позивач надав 21.05.2013 року а заяву про страхове відшкодування та інші необхідні для виплати документи надійшли до страхової компанії лише 22.10.2013 року. Що стосується виплати позивачу інфляційних втрат то вона жодною нормою Закону не передбачена. Стягнення моральної шкоди у даному випадку також не передбачено. Також визнав вимоги щодо стягнення зі страхової компанії судового збору у розмірі 565,98 грн. та заперечував проти стягнення судового збору у розмірі 243,60 грн., так як він був сплачений надлишково. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані представником відповідача заперечення вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.05.2013 року о 10 год. 40 хв. в м. Одесі по вул. Успенській відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю автомобіля «Деу Ланос», д./з. [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобіля «Деу», д./н. [NUMBER], який перебував під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль «Деу Ланос», д./з. [NUMBER], яким керував [PERSON] після зіткнення з автомобілем «Деу», д./н. [NUMBER], який перебував під керуванням [PERSON] здійснив наїзд на стоячий автомобіль «Хонда Легенд», д.н. [NUMBER], який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.15) належить [PERSON] (надалі позивач), що призвело до механічних пошкоджень вказаних авто. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України (а.с.4). Постановою Апеляційного Суду Одеської області від 04.09.2013 року зазначена вище постанова в частині визнання винним [PERSON] була залишена без змін та у мотивувальній частині доповнена подіями щодо наїзду на стоячий автомобіль «Хонда Легенд», д.н. [NUMBER] (а.с.5). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи, тобто [PERSON] на момент скоєння ДТП, була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (надалі відповідач, страховик). Відповідно до п. 9.2. ст. 9 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 гривень на одного потерпілого. 21.05.2013 року з боку позивача страховику було надано повідомлення про настання страхового випадку, яке страховиком було зареєстровано за № 555 (а.с.36). Згідно п.34.1. ст. 34 Закону - Страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Згідно п.34.2. ст. 34 Закону - протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. 31.05.2013 року на підставі заяви позивача, оцінювачем суб'єкта оціночної діяльності ТОВ МП «Пале» (сертифікат № 14587/13 від 16.04.13) - Єрємєєвим В.П., який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] від 27.04.2001 року (оборот а.с.13) та посвідчення про підвищення кваліфікації [NUMBER] від 25.01.2013 року (а.с.13) було складено Звіт № 05-017 щодо встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої автомобілю позивача, висновком якого встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хонда Легенд», д.н. [NUMBER], який був пошкоджений внаслідок вказаної вище ДТП, складає 46 236,50 грн., а розмір матеріального збитку, завданого власнику вказаного автомобіля з урахуванням втрати товарної вартості у розмірі 2 902,23 грн., що наступила в результаті пошкодження автомобіля, становить 49 138,73 грн. (а.с.6-8). Вказаний збиток був визначений на підставі протоколу огляду пошкодженого автомобіля позивача № 05-017 від 24.05.2013 року, фототаблиці та ремонтної калькуляції (а.с.9- оборот а.с.12). Зазначений висновок страховиком не оспорювався та не був визнаний у встановленому порядку недійсним. 22.10.2013 року позивач надав страховику заяву на виплату страхового відшкодування, яка страховиком зареєстрована за № 555-13 (а.с.37). В заяві позивач також зазначив свої банківські реквізити та паспортні дані. Судом встановлено, що відповідач визнав страховим випадком ДТП, яке сталося 19.05.2013 року, склав страховий акт за № 555-13 та прийняв рішення про виплату на користь позивача страхового відшкодування, що підтверджується листом відповідача від 30.01.2014 року за Вих. № 57-у, але не зазначивши конкретну суму виплати (а.с.14). Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За приписами ст. 16 Закону України № 85/96 ВР від 07.03.1996 року «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно ч.1 ст. 988 ЦК України, що також дублюється п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» - страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Відповідно до п.35.1. ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно абзацу 5 п.36.2 ст. 36 вказаного Закону, у разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Відповідно до абзацу 1 п.36.2 ст. 36 вищевказаного Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Як вбачається, позивач надав страховику повідомлення про ДТП 21.05.2013 року, а заяву про страхове відшкодування 22.10.2013 року. Отже, з урахування вищенаведеного законодавства, страховик у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими, а як вбачаться ін. їх визнав, повинен був прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування в межах 90-денного строку, який у даному випадку обчислюється з 22.10.2013 року, а саме у строк до 19.01.2014 року включно. Проте, як вбачається з матеріалів справи страховик з невідомих причин не здійснив на користь позивача страхове відшкодування у вказаний строк, що призвело до порушення майнових прав позивача, для захисту яких він звернувся до суду. Твердження представника відповідача про те, що сума страхового відшкодування у розмірі 46 236,50 грн. повинна бути зменшена на суму податку на додану вартість з підстав того, що позивачем не було додано доказів стосовно того, що відновлення його пошкодженого автомобіля було здійснено особою, яка є платником податку на додану вартість, вважаються судом необґрунтованими у зв'язку з тим, що відповідач спочатку визнав вказану суму про що надіслав позивачу лист від 30.01.2014 року за Вих. № 57-у, а також у зв'язку з тим, що ПДВ включається до ціни товарів та послуг, і хоча сплачується платником податку, але за рахунок коштів покупця. Крім того, з висновку експерта вбачається, що при визначені вартості ремонту пошкодженого автомобіля до її складу включено ПДВ у розмірі 20 % лише на матеріали і запчастини, а відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач має можливість придбати їх для ремонту свого автомобіля за вартістю, яка не є базою оподаткування ПДВ. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача втрат товарної вартості пошкодженого автомобіля у розмірі 2 902,23 грн., то суд прийшов до висновку, що ці вимоги заявлені обґрунтовано на підставі наступного. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п.8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом зазначених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено 2 випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Враховуючи вищевикладене, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків. Враховуючи вищевикладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування з урахуванням втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля у розмірі 49 138,73 грн., яке було розраховано згідно Звіту товарознавчого дослідження № 05-017 від 31.05.2013 року. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені за період з 01.01.2014 року по 06.11.2014 року у розмірі 7 858,79 грн., то суд вважає можливим задовольнити їх частково у зв'язку з тим, що дата з якої у даному випадку може нараховуватися пеня на невиконані відповідачем зобов'язання є наступний день після спливу 90-денного строку після надання заяви про страхове відшкодування, а саме 20.01.2014 року. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п.36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за період з 20.01.2014 року по 06.11.2014 року на підставі наведеного нище розрахунку. Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення49138.7320.01.2014 - 14.04.2014856.5000 %0.036 %*1487.6249138.7315.04.2014 - 16.07.2014939.5000 %0.052 %*2378.8549138.7317.07.2014 - 06.11.201411312.5000 %0.068 %*3803.20 Таким чином, загальна сума пені за вказаний період складає 7669,68 грн.. Що стосується вимог позивача про стягнення зі страховика суми інфляції у розмірі 7 960,48 грн., то суд прийшов до висновку, що ці вимоги заявлені обґрунтовано у зв'язку з наступним. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Проаналізувавши норми ст.ст.. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч.3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума. До такого висновку також дійшов і ВСУ у своєму рішенні від 06.06.2012, № 6-49цс12. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «1» «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін - як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція за період з 20.01.2014 року по 06.11.2014 року на підставі наведеного нище розрахунку. Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період?Інфляційне збільшення суми боргу?Сума боргу з врахуванням індексу інфляції?20.01.2014 - 06.11.201449138.731.1879 205.9758 344.70 Проте у зв'язку з тим. що позивач в своїх позовних вимогах просить стягнути інфляцію у розмірі 7 960, 48 грн., тому суд задовольняє саме такі позові вимоги. Таким чином, сума боргу відповідача перед позивачем з урахуванням індексу інфляції складає 64 768,89 грн.. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., яка йому була завдана внаслідок ДТП, то суд вважає за необхідне відмовити у цих вимогах у повному обсязі, на підставі наступного. Судом встановлено, що винною у зазначеній ДТП особою, є водій автомобіля «Деу Ланос», д./з. [NUMBER], яким керував [PERSON]. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зі змісту п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч.1 ст. 1188 ЦК України - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Крім того, діючим законодавством не передбачено стягнення зі страховика моральної шкоди на користь фізичної особи, яка не зазнала у ДТП ушкоджень здоров'ю. Таке право згідно ст. 26-1 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виключно має особа, яка зазнала у ДТП ушкодження здоров'я. Отже, враховуючи наведені вище положення статей ЦК України, моральна шкода не підлягає стягненню з страховика. Як вбачається, представник відповідача частково визнав заявлені позивачем вимоги. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч.1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом для захисту своїх прав, позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 565 (п'ятсот шістдесят п'ять) гривень 99 копійок, що підтверджується квитанцією № 6 від 11.08.2014 року (а.с.3) та у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, що підтверджується квитанцією № 7 від 11.08.2014 року (а.с.2). Як вбачається, суд задовольняє вимоги позивача у розмірі 64 768,89 грн., тому враховуючи положення ч.1 ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 647 гривень 69 копійок. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial