Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2011 року на загальну суму 86 627 грн. 45 коп., яка складається з: 7 197,11 грн. заборгованість за кредитом, 71 329,03 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 500,00 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4 101,31 грн. штраф (процентна складова), що виникла станом на 30.06.2017 року (а.с.47-49). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві від 18.06.2011 року підтвердила, що підписана заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» умовами, правилами та тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. У зв'язку з тим, що позичальник не виконує свої зобовязання по договору виникла прострочена заборгованість, яка станом на 30 червня 2017 року складає 86 627 грн. 45 коп., з якої: 7 197,11 грн. заборгованість за кредитом, 71 329,03 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 500,00 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4 101,31 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не зявився, в клопотанні просив розглядати справу без його участі, зазначив, що всі необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку позивача відсутні. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Зазначали, що останній платіж відповідачем було здійснено 25 липня 2014 року, банк звернувся до суду 28 липня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. [PERSON] не заперечувала укладення кредитного договору із банком та факту отримання кредитних коштів, але просила суд звернути увагу на ту обставину, що вона фактично отримала кредит у розмірі 500 грн, тому жодні законні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 197,11 грн відсутні. Вислухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 500 грн. 00 коп. Кредитний ліміт за кредитною карткою 17.07.2013 року було збільшено до 4000 грн, 01.08.2013 року - до 8000 грн, 21.05.2014 року кредитний ліміт було зменшено до 7200 грн. У звязку з неналежним виконанням боржником договірних зобовязань, станом на 30.06.2017 року, згідно розрахунку заборгованості наданої банком, у відповідача виникла основна заборгованість за кредитом в сумі 7 197,11 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 71 329,03 грн., заборгованість за пенею в сумі 3 500 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в сумі 4 101,31 грн. Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Так, між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Про ознайомлення із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася, про що 18.06.2011 року розписалася у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. Отже, подавши Анкету-заяву від 18.06.2011 року, відповідач підтвердила, що ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку. За статтями 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Наявність угоди між сторонами підтверджується Анкетою-заявою позичальника, умовами та правилами надання банківських послуг, а сума заборгованості за тілом кредиту її розрахунком станом на 30.06.2017 року та випискою про рух коштів по кредитному картковому рахунку, з якої вбачається, що відповідач у період строку дії картки активно користувалась кредитними коштами, тому її доводи щодо використання кредиту у розмірі 500 грн є безпідставними. Крім того, не зважаючи на заперечення представника відповідача щодо належності доказів наданих банком на запит суду, суд приймає їх до уваги при вирішенні справи по суті, оскільки вони були надіслані до суду з офіційної електронної адреси ПАТ КБ «Приватбанк» після отримання судового запиту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, що передбачено ч. 1 ст. 625 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що картка № 4149437825100868 діє до останнього календарного дня серпня 2016 року, а тому строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 31.08.2016 року. Також, суд зазначає, що пролонгація договору полягає в продовженні його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено, якщо інше не передбачено договором, зокрема щодо самої умови про порядок пролонгації договору, отже така дія як пролонгація договору не є разовою, а діє до розірвання сторонами договору, що кореспондується з п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг. В свою чергу, позивач звернувся до суду із позовом 07.08.2017 року (направлено до суду курєрською службою 30.07.2017 року), тобто в межах строку позовної давності. Отже, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 7 197,11 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Суд вважає, що позивачем незаконно було змінено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором від 18.06.2011 року, оскільки така зміна відбулася в односторонньому порядку, що не відповідає ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін, проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п. 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Інших положень, які надають право банку змінювати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такої зміни, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять. Суд не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку на свій розсуд. Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана). Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які є частиною договору приєднання, встановлено базову процентну ставку по кредиту 2,5 % в місяць на залишок заборгованості, що становить 30 % річних. Суд зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч.ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше, ніж за 15 днів до дати збільшення. Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою. Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, тому така зміна є незаконною також і з цих підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за період 23.08.2013 року по 30.06.2017 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних, що за розрахунком суду становить 7 503,37 грн. (Розрахунок за період з 01.09.2014 року по 30.06.2017 року до стягнення підлягають проценти в сумі 6 135,54 гривень (7 197,11 грн. (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 1 023 (дні прострочення з 01.09.2014 року по 30.06.2017 року) = 6 135,54 грн. + 1 367,83 грн. (залишок заборгованості по процентам станом на 31.08.2014 року) = 7 503,37 грн.). Щодо застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) суд зазначає наступне. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, заборгованість за пенею необхідно нараховувати з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року (дата у розрахунках заборгованості зазначена позивачем), що становить 1 200,00 грн. Щодо стягнення з відповідача 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), і 1225,89 грн. штрафу (процентна складова), суд зазначає, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Outcome: partial