Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 26 жовтня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється банком, і вона дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. [PERSON] належним чином не виконує взятих на себе зобовязань, в звязку із чим станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість в розмірі 67 436,57 грн., яка складається із наступного: 7 587,49 грн. заборгованість за кредитом, 52 764,11 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 397,51 заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3 187,46 грн. штраф (процентна складова), і яку позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідачки в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав раніше подане заперечення, яке просив розглянути. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до укладеного із ПАТ КБ «ПриватБанк» договору б/н від 26 жовтня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобовязання виконав у повному обсязі, надав відповідачу картку та кредитні кошти. Відповідачка не сплачувала банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. В судовому засіданні встановлено, що відповідачкою допущені порушення зобовязання за кредитним договором, і вона станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість в розмірі 63\~749,11 грн., яка складається із наступного: 7 587,49 грн. заборгованість за кредитом, 52 764,11 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 397,51 заборгованість за пенею та комісією. Крім вказаних сум позивач просить стягнути з [PERSON] 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3 187,46 грн. штраф (процентна складова). Суд зазначає, що складова заборгованості відповідача перед банком у цій справі за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 3\~397,51 грн., хоча і має назву «заборгованість за пенею та комісією», але фактично є виключно заборгованістю за пенею, що підтверджується Умовами та правилами надання банківських послуг. Нараховані банком відповідачці у цій справі за вищезазначеним кредитним договором штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 187,46 грн. - штраф (процентна складова) дійсно передбачені п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг. Проте, штраф та пеня є різновидом одного виду відповідальності (цивільної), Умовами та правилами надання банківських послуг вони нараховуються за ті самі види порушень відповідача за вищезазначеним договором, а тому у даному випадку порушуються вимоги ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За таких обставин, необхідно відмовити банку у задоволенні його позовних вимог до [PERSON] в частині стягнення штрафів в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 3 187,46 грн. (процентна складова). Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Звертаючись до суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Однак, суд зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, пунктом 1.1.7.31 яких установлено, що строк позовної давності за вимогами банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років, не містять підпису відповідачки. При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 26 жовтня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 26 жовтня 2011 року. У відповідності із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором б/н від 26 жовтня 2011 року, останній платіж за вказаним договором [PERSON] було сплачено 31 грудня 2014 року. Як вбачається з листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2018 року № 36967-ВБ, 31 грудня 2014 року було здійснено автоматичне погашення заборгованості на суму 102,49 грн. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження здійснення відповідачкою будь-яких активних дій, спрямованих на погашення заборгованості, або вираження її волі на здійснення автоматичного погашення заборгованості позивачем, надання своєї згоди або уповноваження іншого субєкта на виконання таких дій. Враховуючи наведене, для вирішення питання про застосування строку позовної давності суд не враховує суму 102,49 грн., списану позивачем в автоматичному режимі 31 грудня 2014 року, оскільки вона не є добровільним платежем. Останній добровільний платіж відповідачкою був здійснений 26 серпня 2014 року, позивач, звернувшись до суду із даним позовом 25 вересня 2017 року, пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Outcome: dismissed