Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

позивач 02.06.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири №16, яка знаходиться на І поверсі в будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові. На І поверсі будинку між квартирою позивача та квартирою №12, яка розташована по сусідству, знаходиться допоміжне нежитлове приміщення площею 7,3 кв. м. обладнане під туалет (вбиральню), яке фактично перебувало у його із мешканцями квартири №12 та іншими мешканцями будинку спільному користуванні. Позивачеві стало відомо, що квартира №12 попередніми власниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була відчужена. Крім того, також новим власником самовільно, без відома інших мешканців будинку та без згоди компетентних органів місцевої влади, було повністю замуровано вхід до вищезгаданого приміщення вбиральні та виведено вхід до цього приміщення через свою квартиру. Новим власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що набула право приватної власності на дану квартиру на підставі договору дарування від 08.09.2016 р. Загальна площа квартири змінилася з 23,7 кв .м. на 31,0 кв м. внаслідок додавання площі вбиральні. Як зазначає позивач, допоміжне приміщення вбиральні площею 7,3 кв. м. фактично самовільно зараховано до загальної площі квартири № 12 без жодних правовстановлюючих документів чи будь-яких інших на те правових підстав, всупереч чинному законодавству та ухвалі Львівської міської ради № 3808 від 29.07.2010 р. «Про затвердження Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень». Таким чином, зважаючи на викладене вище, у зв'язку із укладенням відповідачами договору дарування, що спрямованні на захоплення чужого майна, яке перебуває у спільній власності мешканців будинку, з метою захисту своїх порушених прав позивач просить суд визнати недійсним договір дарування та скасувати держану реєстрацію права власності. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладе ним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник до суду не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка [PERSON] та її представника [PERSON] про наступну дату судового розгляду справи. Представник третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала та висловила позицію про необхідність його задоволення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, дослідивши інші матеріали справи, суд встановив наступні обставини. [PERSON] є власником квартири №16 загальною площею 23,7 кв. м., яка знаходиться в будинку №21 по вул. Куліша у м. Львові. Право власності на зазначену квартиру підтверджується реєстраційним посвідченням №031585 серія КММ від 10.09.1999 р., відповідно до якого згадана квартира належить [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу. На 1-му поверсі будинку №21 по вул. Куліша між квартирами №16 та №12 знаходиться допоміжне нежитлове приміщення площею 7,3 кв. м. Зазначене приміщення вбиральні площею 7,3 кв. м. відповідно до листів-відповідей комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 14.12.2016 р. та від 22.12.2016 р. не було приватизовано разом із квартирою №12 перебуває у спільній сумісній власності співвласників будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові відповідно до закону. Згідно із довідкою ОКП JIOP «БТІ та ЕО» №1/11005 від 02.08.2016 р., станом на 02.08.2016 р. квартира [ADDRESS], складається із однієї житлової кімнати та кухні. Загальна площа квартири 31,0 кв. м., житлова площа - 13,9 кв. м. Загальна площа квартири змінилася з 23,7 кв. м. на 31,0 кв. м. внаслідок дорахування площі вбиральні, оскільки всі квартири та нежитлові приміщення мають свої вигоди. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що набула право приватної власності на дану квартиру на підставі договору дарування від 08.09.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2896. Відповідно до умов вищезгаданого договору квартира, яка дарується за цим договором, в цілому складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири відповідно до умов договору дарування квартири становить 31 кв. м. Згідно із п. 3 згаданого договору квартира, яка відчужується, належить дарувальникам ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]) на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №Г-28066 від 16.05.2008 р. А відповідно до свідоцтва №Г-28066 від 16.05.2008р. загальна площа квартири [ADDRESS] 23,7 кв. м. Відомості про належність приміщення вбиральні площею 7,3 кв. м. до квартири відсутні. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, 02.07.2008 р. було зареєстровано право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] П. у м. Львові, що виникло на підставі вже згаданого свідоцтва про право власності на квартиру №Г-28066 від 16.05.2008р. У загальних відомостях про об'єкт нерухомого майна зазначається, що загальна площа квартири становить 23.7 кв. м. У технічному описі майна вказується на те. що квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Приміщення ІІІ/7,3 кв. м. (вбиральня) в загальному користуванні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 2 ст. 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. 1.3 рішення Конституційного Суду України у справі №1-2/2004 від 2 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) визначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Ухвалою Львівської міської ради № 3808 від 29.07.2010 р. затверджено Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень, в якому передбачено, що для вирішення питання приєднання вільних допоміжних приміщень до квартир у житловому будинку або до нежитлового приміщення у житловому будинку власник (наймач) квартири або нежитлового приміщення звертається із заявою до голови відповідної районної адміністрації про надання дозволу на приєднання допоміжного приміщення. В п. 1.2 Положення передбачено, що до заяви власник (наймач) квартири, нежитлового приміщення додає: 1.2.1. Заяву-згоду всіх повнолітніх співвласників (наймачів) квартири; 1.2.2. Заяву-згоду всіх мешканців будинку (власників квартир або квартиронаймачів, власників нежитлових приміщень) у разі, коли будинок належить територіальній громаді м. Львова, об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що зазначені в рішенні органу місцевого самоврядування дії, спрямовані на правомірне розширення квартири № 12 за рахунок допоміжного приміщення, передбачені Положенням про порядок приєднання допоміжних приміщень, відповідачами були вчинені. Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин. який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих. що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 5 цієї статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. такими, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України (254к/96-ВР): правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини. що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року. «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Враховуючи викладене, беручі до уваги недотримання відповідачами при укладенні договору дарування квартири інтересів інших мешканців власників житлових приміщень в будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові, такий правочин про дарування квартири визнається судом недійсним в чистині відчуження та набуття права власності на приміщення ІІІ (вбиральні) площею 7,3 кв. м. У звязку з викладеним підлягають частковому задоволенню також позовні вимоги [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, яку суд скасовує в частині реєстрації права на приміщення ІІІ (вбиральні) площею 7,3 кв. м. Враховуючи, що при відкритті провадження у справі позивач був звільнений судом від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та у звязку із частковим задоволенням позову, з відповідачів на корить ДСА України слід стягнути судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у загальній сумі 1280,00 грн., в рівних частинах, по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: partial