Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

ПАТ КБ „Приват Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], і просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 131 МК від 11 вересня 2008 року в розмірі 1595435 грн. 88 коп. звернути стягнення на квартиру загальною площею 53.90 м.кв., яка розташована по вул. Стуса,9/26 в м. Бурштині Галицького району Івано-Франківської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11.09.2008 року) ПАТ КБ ПриватБанк з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанк всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у [INFO]. Судові витрати стягнути з відповідачів. Представник ПАТ КБ „ПриватБанк посилається на ті обставини, що 11 вересня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 420000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 %на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2013 року. Протягом строку дії кредитного договору відповідач систематично порушував термін сплати кредиту і процентів за користування кредитом. Станом на 16.01.2014 року відповідач має заборгованість по кредиту 1595435 грн. 88 коп., а саме, заборгованість за кредитом -392987 грн. 24 коп.; заборгованість по процентах 737706 грн. 42 коп.; пеня-388530 грн. 99 коп.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 75961 грн. 23 коп. Одночасно, між кредитором та [PERSON] 11 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 53.90 м.кв., житловою площею 35.00 м.кв., що знаходиться по вул. Стуса,9/26 в м. Бурштині Галицького району. Дане майно належить відповідачу на праві договору дарування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник третьої особи, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Однак, не заперечив щодо укладення [PERSON] кредитного договору та наявності заборгованості. Просив застосувати строк позовної давності. Дослідивши представлені доводи, заслухавши пояснення сторін та, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року відповідач, [PERSON] отримав кредит у розмірі 420000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Протягом строку дії кредитного договору [PERSON] систематично порушував термін сплати кредиту і процентів за користування кредитом. Згідно представленого представником позивача розрахунку станом на січень 2014 року заборгованість по кредиту становить 1595435 грн. 88 коп. З договору іпотеки вбачається, що одночасно, між кредитором та [PERSON] 11 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки. Відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 53.90 м.кв., житловою площею 35.00 м.кв., що знаходиться по вул. Стуса,9/26 в м. Бурштині Галицького району. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.527 ч.1 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно ст. 530 цього ж кодексу України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Статтею 611 цього ж кодексу встановлено правові наслідки порушення зобовязання, за змістом якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Тобто сторони у відповідності до вимог ст. ст. 1046-1048, 1054 ЦК України перебувають у договірних стосунках з приводу надання та отримання кредиту і відповідач не виконав умови кредитного договору і тому відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, вважається таким, що порушив зобовязання. Відповідно до частини 1 ст. 37 Закону України Про іпотеку, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У ст. 1 Закону України Про іпотеку, визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього ж Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотеко держателем не є вичерпним. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюються у три роки. Частиною 1 ст. 259 УК України, передбачено, що позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Як вбачається із п.6.8.Кредитного договору №131 МК від 11.09.2008р., строк позовної давності по вимогам по стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом,винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором вставнолюється сторонами тривалістю 5 років. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги позивача стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідачів та інших осіб з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Разом з тим ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з позовом до суду така вимога не надсилалася позивачем відповідачам, виселення є передчасним до набрання рішення суду законної сили, тому ці вимоги позивача не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 610, 1050, 1054 ЦК України, 33, 37, 39 ЗУ Про іпотеку

Outcome: partial