Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач 08 серпня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про розірвання договору довічного утримання (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 грудня 2008 року між ним та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого [PERSON] передав належну йому квартиру [ADDRESS] , у власність відповідача, а відповідач зобов`язався надавати всі види матеріального забезпечення та догляду відповідно до умов договору. Відповідач тривалий час не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, матеріально не підтримує, взагалі перестав цікавитись життям та здоров`ям позивача. Позивач вважає, що відповідач відмовляється в добровільному порядку виконувати договір довічного утримання, у зв`язку із чим, вимушений був звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить суд розірвати договір довічного утримання (догляду) укладений 04 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т.М., за реєстровим №2904. Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.26). Про день, час та місце судового засідання учасники справи повідомлялись відповідно до положень ст..ст. 128-129 ЦПК України. Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.85). Відповідач надав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає та не заперечує проти їх задоволення (а.с.86). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 04 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т.М. (а.с.8-9). Предметом вказаного договору є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі рішення №6/344-08 від 01.08.2008 року, та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 14.08.2008 року, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до розділу 2 договору довічного утримання (догляду), [PERSON] зобов`язався надавати матеріальне забезпечення з утримання (догляду), [PERSON] , яке сторони оцінили в розмірі 600 грн., яке підлягає індексації у встановленому законом порядку (ст.. 751 ЦК України). Утримання (догляд) визначено сторонами у вигляді (п.2.2. договору) забезпечення [PERSON] житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі житловою площею 29,3 кв. м., у відчужуваній квартирі. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). Вартість продуктів складає 400 (чотириста) гривень на місяць; надання побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на 14 днів, послуги перукарні - один раз на місяць, ремонт побутової техніки). Оцінюється сторонами у суму 30 грн. на місяць; щомісячне забезпечення відвідування театрів, філармонії, залу органної музи інших концертних залів. Оцінюється у суму 20 (двадцять) гривень на місяць; забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями ре на середню суму 150 (сто п`ятдесят) гривень на місяць. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувана поховати його. Відповідач тривалий час не виконує взяті, відповідно до договору, зобов`язання з утримання, матеріально не підтримує позивача, перестав цікавитись його життям та здоров`ям. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Згідно ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Крім того, згідно ст.. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У зв`язку з розірванням договору довічного утримання (догляду), право власності відчужувача на передане ним майно підлягає відновленню за правилами ч.1 ст. 756 ЦК України. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно ст.. 141 ЦПК України, суд приходить висновку про необхідність стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved