Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості, вказавши, що 29.03.2013 року відповідач підписала заяву про отримання кредитних послуг, за умовами якої отримала кошти в сумі 2000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою 30% річних за користування кредитом, на суму залишку заборгованості. У звязку з тим, що позичальник не виконує як основного зобовязання, так і зобовязання по сплаті відсотків, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість з основного зобовязання, в розмірі 135 грн.; заборгованість по відсоткам, в розмірі 9811 грн. 11 коп.; заборгованість за пенею та комісією, в розмірі 3539 гн. 22 коп.; фіксовану частину штрафу, в розмірі 500 грн.; відсоткову складову штрафу, в розмірі 674 грн. 27 коп., а також понесені по справі судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що вона, працюючи в Ріпкинському РЕМ, отримала у Ріпкинському відділенні ПАТ КБ ПриватБанк картку для виплати заробітної плати, а також кредитну картку, якою взагалі не користувалась. Із картки на яку [PERSON] нараховувалась заробітна плата, відповідач зняла близько 150 грн., оскільки нетривалий час працювала у Ріпкинському РЕМ. В той же час, [PERSON] не підписувала заповнену друкованим способом анкету-заявку про надання кредитних коштів, не користувалася цими коштами, а додані до позовної заяви копії паспорта відповідача були засвідчені 09.01.2014 року, тобто значно пізніше ніж заповнена від імені [PERSON] анкета-заявка на отримання кредиту. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як на підставу своїх вимог, ПАТ КБ ПриватБанк посилалось на факт підписання [PERSON] анкети-заявки про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 29.03.2013 року. В свою чергу, [PERSON] заперечувала підписання нею анкети-заявки та вказувала, що підпис, виконаний у цьому документі, їй не належить. В той же час, відповідач підтвердила дійсність рукописних написів та підписів на копії паспорта, виконаних від її імені та завірених представником ПАТ КБ ПриватБанк 09.01.2014 року, тобто в строк значно пізніший, ніж дата заповнення анкети-заявки. Крім того, відповідач зазначала, що час виникнення грошового зобовязання, вказаний у розрахунку заборгованості, не відповідає тим обставинам, на які посилалось ПАТ КБ ПриватБанк, оскільки за даними розрахунку, станом на 29.03.2013 року, заборгованість [PERSON] перед банком вже існувала упродовж 6 днів. Також, згідно вказаного розрахунку, станом на 04.04.2013 року, [PERSON] прострочила виконання зобовязання вже на 47 днів. У письмових запереченнях на позов [PERSON] просила призначити по справі почеркознавчу експертизу, з метою визначення, чи дійсно їй належить підпис в анкеті-заявці від 29.03.2013 року. З метою вирішення питання про призначення експертного дослідження, судом 23.12.2013 року та 05.01.2017 року виносились ухвали про витребування від позивача оригіналів документів, на які ПАТ КБ ПриватБанк посилалось, як на підставу своїх вимог. Вказані ухвали були своєчасно отримані позивачем, що підтверджується наявними у справі поштовими повідомленнями та довідками про доставку електронних листів. Разом з цим, 05.01.2017 року, 12.01.2017 року та 23.01.2017 року розгляд справи відкладався у звязку з ненаданням в розпорядження суду витребовуваних від позивача документів. Відкладення розгляду справи здійснювалося за клопотаннями ПАТ КБ ПриватБанк, в тому числі поза строки, визначені ч.1 ст.157 ЦПК України, для розгляду справи. Суд вважає, що позивач, всупереч ч.3 ст.27 ЦПК України, недобросовісно здійснював свої процесуальні права і не виконував процесуальних обов'язків, тим самим повністю переклавши тягар доказування на відповідача і, одночасно, позбавив [PERSON] можливості, у встановлений процесуальним законом спосіб, спростувати обставини, проти яких вона заперечувала. З урахуванням викладеного, суд вирішує спір за наявними у справі матеріалами. З анкети-заявки від 29.03.2013 року, вбачається, що вказаний документ від імені [PERSON] заповнено машинописним способом і в ньому не зазначено на отримання якого виду банківських послуг, із перелічених в анкеті, надала згоду відповідач. В анкеті-заявці від 29.03.2013 року не зазначено суму кредитних коштів, на отримання яких, за твердженням позивача, надала згоду [PERSON] Також вказаний документ не містить відмітки про ознайомлення відповідача та отримання нею памятки про основні умови обслуговування та кредитування. Доданий до позовної заяви витяг з умов і правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача. Водночас, згідно ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). З розрахунку наданого позивачем вбачається, що розмір заборгованості [PERSON] за тілом кредиту становить 135 грн.; загальний залишок заборгованості по відсоткам, в тому числі по відсотках на прострочену заборгованість складає 9811 грн. 11 коп.; заборгованість за пенею та комісією становить 3539 грн. 22 коп.; заборгованість по судовим штрафам складає 1174 грн. 27 коп. В той же час, із вказаного розрахунку вбачається, що 29.03.2013 року за [PERSON] вже рахувалось 6 днів простроченої заборгованості, а станом на 04.04.2013 року термін такої заборгованості складав 47 днів. Згідно розрахунку, нарахування відсотків на залишок поточної заборгованості [PERSON] було розпочато з 17.06.2013 року, в той час, як початком користування кредитними коштами значиться 26.06.2013 року. Додані до позовної заяви копії паспорта [PERSON], із власноручними написами та підписами відповідача, суд не може вважати належним доказом укладення кредитного договору 29.03.2013 року, оскільки копія паспортного документа [PERSON] була завірена посадовою особою ПАТ КБ ПриватБанк 09.01.2014 року, тобто значно пізніше, ніж дата укладення договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.ст.1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи докази, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про недоведеність факту укладення договору між сторонами та порушення відповідачем договірних зобовязань, у звязку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed