Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання представник позивача не прибув, натомість на адресу суду ПАТ КБ «ПриватБанк» направив заяву в якій просить розглядати дану справу у відсутність свого представника. Заявлені вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд позов задоволити, а також не заперечує щодо заочного розгляду справи. [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які зберігаються в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомили. Сторони, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається по останньому відомому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З письмової згоди позивача, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, зясувавши фактичні обставини, приходить до висновку про можливість задоволення позову ПАТ КБ Приват Банк з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2008р. ПАТ КБ Приват Банк та [PERSON] уклали кредитний договір №379 К, згідно якого останній отримав кредит в сумі 250000 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.01.2018р. Зясовано також, що 31.01.2008 року для забезпечення виконання зобовязань між відповідачами та ПАТ КБ Приват Банк укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно приміщення загальною площею 632,20 кв.м. та земельна ділянка, які розташовані за адресою: Івано-Франківська область, м.Надвірна, вул. М.Грушевського. Дане майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить- 723377грн.00 коп. Також, згідно договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 33,5 м.кв. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Івано-Франківська область, м.Надвірна, вул.Чорновола,15А. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює- 49613 грн.00 коп. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Доведено також, що в порушення прийнятих на себе зобовязань, відповідач [PERSON] не сплачував щомісячних платежів на погашення кредиту, заборгованість по процентах за користування кредитом, пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, та інші платежі, передбачені договором № 379 К від 31.01.2008 року . Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. В даному випадку відповідач порушив вимоги кредитного договору, що свідчить про ухилення [PERSON] від виконання своїх зобовязань за кредитним договором. Згідно з ч.1 ст. 33 З-ну України «Про іпотеку»у разі невиконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 39 З-ну України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з ч. 5 ст. 38 цього Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або наданням права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, якщо про це є застереження в іпотечному договорі. Відповідно до п.37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог ч.1 ст.35 З-ну України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду ( на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. В п. 42 зазначеної постанови вказано, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Тому, суд, враховуючи вищенаведене, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, як просить позивач. Відповідно до ст.88 ЦПК України, сплачені судові витрати на користь позивача підлягають стягненню з відповідачаів. На підставі наведеного, ст.ст. 526, 610, 612, 1050, 1054 ЦК України, ст.33 З-ну України «Про іпотеку», п.37, 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та

Outcome: approved