Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» подано в суд позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивачем зазначено, що 27.10.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIL0AE00000942. Відповідно до вказаного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 21527,46 доларів США на термін до 26.10.2011 року. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальнику кредит. В свою чергу позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки. Однак, позичальник [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином у порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] забов`язання за вказаним договором не виконав. Станом на 06.04.2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором складає 84043,87 доларів США, яка складається із: 12913,45 доларів США заборгованість за кредитом; 21533,89 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1440 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 48156,53 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Представник позивача в судове засідання 27.12.2017 року не зявився. В позовній заяві просив розглянути справу без участі представника позивача. Також, згідно поданої по електронній пошті заяви від 26.12.2017 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] просив розглянути справу у його відсутність, проти заявлених вимог заперечує. В судовому засіданні 02.06.2017 року представник позивача, зокрема, пояснювала, що останній платіж відповідачем за кредитним договором було проведено в 23.06.2014 року, коли було реалізовано автомобіль, який вказаний в договорі як заставне майно. 29.10.2010 року кошти на погашення пені можливо списані з рахунків відповідача. Відповідач та його представник в судове засідання 27.12.2017 року не зявилися. Представник відповідача [PERSON] подав заяву, згідно якої просив розглянути справу в його відсутність, відмовити в позові в звязку із спливом строку позовної давності. Вказав, що підтримує раніше надані в судовому засіданні пояснення щодо того, що кошти по кредитному договору [PERSON] перші місяці погашав, після чого не сплачував кошти за кредитним договором взагалі. Такі ж пояснення надавав представник відповідача у минулих судових засіданнях, зокрема, посилався на те, що [PERSON] дійсно брав кредит в банку на купівлю автомобіля, але на кредитному автомобілі попав в ДТП в 2007 році тому [PERSON] не сплачував кошти за кредитним договором, строк договору визначено до 2011 року, тому вважають, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду з даним позовом. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 27.10.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIL0AE00000942. Згідно даного договору [PERSON] отримав в кредит кошти у розмірі 21527,46 доларів США на купівлю автомобіля, а також сплату страхових платежів. Договір укладено на строк з 27.10.2006 року по 26.10.2011 року. Сторони узгодили, що погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячно шляхом сплати позичальником банку щомісячного платежу у сумі 433,74 долари США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Банком своє зобовязання за договором було виконано, та надано кредитні кошти на придбання автомобіля. Вказані обставини визнаються обома сторонами, та підтверджуються, зокрема, кредитним договором, ксерокопія якого долучена до справи. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави. Відповідно до змісту ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (в попередній редакції), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності обчислення, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року по справі № 6-1752цс15, і згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, судом встановлено, що він є частково обґрунтованим та правильним. Ретельно перевіривши та проаналізувавши розрахунок заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем, судом встановлено, що даний розрахунок містить явні суперечності. Так, наприклад, розрахунок містить колонки із зазначенням залишку поточної та простроченої заборгованості за кредитом. При цьому, станом на 25.10.2007 року розмір поточного боргу за кредитом становив 15369,95 доларів США, тоді як наступного дня 26.10.2007 року 16056,18 доларів США. Аналогічно встановлено підвищення розміру заборгованості і в інші дати, порівняно з попередніми, зокрема, - 24.10.2008 року, 26.10.2009 року, 26.10.2010 року. Представники банку, які були присутній в минулих судових засіданнях, які проводилось в режимі відеоконференції, не змогли пояснити такої суттєвої невідповідності в долученому до справи розрахунку, хоча судом неодноразово оголошувалась перерва для встановлення цих обставин. Разом з тим, враховуючи можливість правильного розрахунку розміру заборгованості за кредитним договором, станом до 25.10.2007 року, суд виходить з такого. Посилаючись на поданий розрахунок, представники позивача зазначали, що [PERSON] визнавав борг, бо проводив погашення кредиту. Зокрема, в розрахунку вказано, що останнє погашення відбулось 23.06.2014 року, коли зараховано на погашення пені 3409,59 дол. США. До цієї дати розрахунок містить відомості про сплату пені в сумі 114,22 дол. США ще 29.10.2010 року, а також в сумі 151,76 дол. США 29.04.2010 року. При цьому, із оглянутої судом виписки по рахунку видно, що в ній вказано, що пеня сплачувалась, зокрема, 23.06.2014 року і 29.04.2010 року, та до цього (Т. 1 а.с. 219). Тобто, відсутні відомості про сплату пені 29.10.2010 року, як про це вказано в розрахунку. При цьому представник відповідача категорично заперечував про сплату коштів [PERSON], вказував про те, що коштів за кредитом боржник не сплачував. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON], чи уповноважена ним особа вносила кошти на погашення кредитного договору, що могло б свідчити про визнання боргу та переривання строку позовної давності. В судовому засіданні судом оглянуто матеріали цивільної справи № 211/1073/12, по якій 23.08.2012 року Ладижинським міським судом винесено заочне рішення, яке набрало законної сили. Відповідно до вказаного рішення було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк», передано в заклад банку та звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIL0AE00000942 від 27.10.2006 року на заставне майно автомобіль Volksvagen, 2001 року випуску. Із виписки по рахунку видно, що банком неслись витрати на транспортування заставного автомобіля із штраф майданчика та зняття автомобіля з обліку (Т. 1 а.с. 216). Заперечуючи проти позову, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться в постановах від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 та від 3 червня 2015 року по справі № 6-31цс15. Окрім встановлення періодичності платежів за кредитом, строк повернення кредиту визначений сторонами до 26.10.2011 року. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відтак, списання частини боргу без волі боржника, чи його згоди, чи без його відома та схвалення таких дій, не може свідчити про визнання боргу боржником. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 08.11.2017 року по справі № 6-2891 цс16. Судом вживались заходи для встановлення всіх фактичних обставин справи, розяснювались сторонам їх процесуальні права та обовязки, зокрема по доведенню обставин, на які вони посилаються. Разом з тим, із встановлених судом обставин вбачається, що звернення стягнення на автомобіль, та зарахування 23.06.2014 року коштів по сплаті пені в сумі 3409,59 дол. США (що вбачається з розрахунку боргу) не може свідчити про добровільне визнання боргу відповідачем чи добровільну сплату заборгованості за кредитом. Будь-яких підтверджуючих документів, зокрема, касових ордерів, що могли б свідчити про те, що 23.06.2014 року платіж відбувався за особистої згоди боржника чи того, що боржник визнавав свій борг, суду не надано. А відповідач заперечував добровільну сплату сум за кредитом. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для переривання строку позовної давності, відтак, початок перебігу строку позовної давності за вимогами про погашення останнього платежу та тіла кредиту визначається датою, визначеною в укладеному договорі як кінцевий строк повернення кредиту 26.10.2011 року. Оскільки із даним позовом банк звернувся 11.05.2016 року, спеціальних строків позовної давності у кредитному договорі не міститься, тому суд вважає, що позивач звернувся до суду після закінчення строку позовної давності. Підстав для переривання строку позовної давності судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed