Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач 09.07.2018року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 19.10.2006року Берегівською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом №7. В даному шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Стверджує, що після одруження їхні відносини погіршилися. Відповідач почав зневажати її, постійно принижував, обзивав її, влаштовував сварки та скандали, у зв'язку із чим сім'я почала розпадатися. Усі її заходи та уступки для збереження сім'ї ніяких результатів не дали. Відповідач не змінює своє ставлення до неї та не бажає відновити нормальні сімейні відносини. Крім того, зазначає, що у неї на утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Зазначає, що відповідач не має постійного та офіційного місця праці, проте працює за кордоном на різних роботах та має нерегулярний, мінливий заробіток, тому має можливість утримувати їхніх дітей. З огляду на наведене, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON] та дочки [PERSON] розмірі 2000гривень (по 1000 гривень на кожну дитину) щомісячно до повноліття дітей. У підготовче засідання позивач не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд справу розглянути у її відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстрований 19.10.2006року Берегівською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом №7. В даному шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні. Між подружжям часто виникають сварки та скандали. Подружжя на даний час жодних шлюбних стосунків не підтримують, шлюб існує лише формально. Позивачка несе моральні страждання, тому наполягає на розірванні шлюбу, примирення з відповідачем не бажає. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: оригіналом свідоцтва про шлюб між сторонами [NUMBER] від 19.10.2006року; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] [NUMBER] від 21.10.2009року; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] [NUMBER] від 17.04.2007року. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 СК України, вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. При вирішенні даного спору, суд виходить із того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. При наведених вище обставинах, суд прийшов до переконання, що сім'я сторін розпалась остаточно і зберегти її не можливо. Сторони згідні на розірвання шлюбу, збереження якого суперечить інтересам кожного з подружжя та дітей, а тому згідно з ст.112 Сімейного кодексу України є всі підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вищенаведені норми, оскільки обов'язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дітей, то є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання його дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць у 2018році для дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня становить 1944 гривні. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п.6 та п.7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема стан здоров'я та матеріальне становище відповідача та дітей, зокрема те, що відповідач не має постійного офіційного місця праці, проте є працездатним, його дохід носить мінливий та нерегулярний характер, інших осіб, які б перебували на його утриманні не має, також беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та те, що відповідач погодився на визначений позивачем розмір аліментів, також виходячи із того, що обов'язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, суд вважає можливим позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити та визначити відповідачу [PERSON] аліменти на утримання його сина [PERSON] та дочки [PERSON] в розмірі 2000 гривень (по 1000 гривень на кожну дитину) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 гривень за позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки позивач при пред'явленні даного позову була звільнена від сплати судового збору щодо цієї частини позовних вимог. Крім того, у відповідності до вимог ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору за позовні вимоги про розірвання шлюбу, що були сплачені нею при подачі позову до суду, тобто 352,40 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача решту суми сплаченого судового збору у розмірі 352,40 гривень.

Outcome: approved