Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації, Державної екологічної інспекції Центрального округу звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позов мотивовано тим, що прокуратурою виявлено порушення земельного законодавства при відведенні земельних ділянок у власність на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області за рахунок земель водного фонду та розпочато кримінальне провадження за №42018171240000184 від 25.10.2018 за ч. 2 ст.366 КК України. Наказом Головного управління Держгекадастру у Полтавській області від 05.01.2018 року №112-СГ надано у приватну власність [PERSON] , проживаючому в [ADDRESS] , земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032, із державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів. Рішення про державну реєстрацію права власності прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області Іващук О.Г., про що 05.02.2018 внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна. Спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана у приватну власність всупереч вимог закону. Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Прокурор вважає, що земельна ділянка підлягає витребуванню в державну власність, з наступних підстав. В позові вказує, що спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду, та була передана у приватну власність всупереч вимог закону. Земельна ділянка з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 відведена у приватну власність для ведення особистого селянського господарства та розташована поблизу річки Сулиця, включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга). Площа накладень земельної ділянки з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 на землі водного фонду складає 0,0871 га. До Державного реєстру речових прав 27.07.2020 внесено відомості про реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером №5322881100:01:004:0012, площею 0,0871 га, розташованої на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області, власником якого є [PERSON] . Вказана земельна ділянка утворилася шляхом поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032, із державної власності на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області. Місцезнаходження та площа новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером №5322881100:01:004:0012 повністю співпадають з даними про накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 на землі водного фонду р. Сулиця та складає 0,0871 га, що підтверджується відповіддю Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 за № 01-01/288 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду та даними з Публічної кадастрової карти. З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 18.11.2020 року позивач просить суд постановити рішення, яким витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 0,0871 га з кадастровим номером 5322881100:01:004:0012, яка знаходиться на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області, з одночасним припиненням за цим рішенням речових прав, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 18.11.2020 року позовну заяву Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації, Державної екологічної інспекції Центрального округу до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння в частині позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області залишено без розгляду. Прокурор в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність з метою запобігання виникнення та поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID - 19 у зв`язку з підтвердженим випадком захворювання COVID -19 у одного працівника Лубенської місцевої прокуратури при цьому надав суду заяву про зміну позовних вимог, які прохає підтримати у повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, та просив задовольнити з урахуванням їх змін. Відповідач [PERSON] в судове засідння не з`явився, його представник - адвокат Жага Е.Г. надав суду заяву про визнання змінених позовних вимог при цьому просив розглядати справу за їх відсутності. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №112-СГ від 05.01.2018 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 2,0000 га, з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів. Рішення про державну реєстрацію права власності прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області Іващук О.Г., про що 05.02.2018 внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна, індексний номер рішення: 24680482. Відповідно до інформації, наданої Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 року №01-01/288, земельна ділянка з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 частково накладається на землі водного фонду, а саме на 25 метрову прибережну захисну смугу р. Сулиця. За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області від 16.11.2018 року за № 1472/01-02 встановлено, що водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером: 5322881100:01:004:0032, це річка Сулиця з площею водозабору 299 кв м, відповідно до ст. 79 Водного кодексу України «Класифікація річок України», має статус «мала річка», яка розташована поряд із даною земельною ділянкою на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області. Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Сулиця має статус «мала річка». Ст. 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів. Ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду відповідно ст. 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво. Зі змісту вказаних положень законодавства вбачається, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади. Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно- заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства. Таким чином, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови №486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 року у справі № 6-52цс15. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у справі № 469/1393/16-ц (провадження 14-71цс18). Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 розташована поблизу річки Сулиця, включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга), що підтверджується листом Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 за № 01-01/288 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Площа накладень земельної ділянки з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 на землі водного фонду складає 0,0871 га. Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку до Державного реєстру речових прав 27.07.2020 року внесено відомості про реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером №5322881100:01:004:0032 площею 0,0871 га, що розташована на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області, власником якої є [PERSON] . Судом встановлено, що вказана земельна ділянка утворилася шляхом поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032, із державної власності на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області з приводу законності виділення якого, відбувається спір. Місцезнаходження та площа новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером №5322881100:01:004:0012, повністю співпадають з даними про накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5322881100:01:004:0032 на землі водного фонду р. Сулиця та складає 0,0871 га. Вказане підтверджується відповіддю Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 за № 01-01/288 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду та даними з Публічної кадастрової карти. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. До прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №112-СГ від 05.01.2018 року на спірну земельну ділянку, остання перебувала у державній власності. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У даному випадку спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку на підставі наказу Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 статті 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК). Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. До спірних правовідносин про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Верховний Суд України у справі №6-1376цс16 згідно постанови від 29 червня 2016 року дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності, якщо: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Вищезазначені висновки суду узгоджуються також і з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у постанові від 30.01.2019 року по справі №357/9328/15-ц, у постанові від 13.02.2019 року по справі №801/13164/2012, у постанові від 25.03.2019 року по справі №469/580/16-ц. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що земельна ділянка повинна бути повернута державі в особі Полтавської обласної державної адміністрації. При цьому, суд враховує, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів, а тому підлягає задоволенню. При таких обставинах, суд вважає за необхідне витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 0,0871 га з кадастровим номером 5322881100:01:004:0012, яка знаходиться на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області з припиненням речових прав на неї, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved