Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач 02.11.2019 року звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, в якому просить визнати за нею право на завершення приватизації та здійснення Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з одержанням документів на ім`я [PERSON] , що посвідчують право власності на земельну ділянку, площею 0,0551 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за кадастровим номером 1810136300:06:020:0025 в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач являється дочкою та єдиною спадкоємицею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , що видане 04.04.2019 року. З метою оформлення спадкових прав, звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Заріцької Є. О. із заявою про прийняття спадщини й було заведено спадкову справу від 08.08.2019 року за № 64576966 у спадковому реєстрі та за № 18/2019 року у нотаріуса. В подальшому, було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.11.2019 року на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в цілій частині й згодом, проведено державну реєстрацію права власності та внесені відомості до Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, що стосується земельної ділянки, яка знаходиться в обслуговуванні вищевказаного будинку та є невід`ємною частиною будинковолодіння, було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від приватного нотаріуса Заріцької Є. О. за датою 13.12.2019 року та № 218/02-31. Нотаріусом зазначено, що видати свідоцтво на право на спадщину за законом не може, оскільки за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриманого нотаріусом шляхом безпосереднього доступу 13.12.2019 року у вигляді інформаційної довідки № 192954414 відносно земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:06:020:0025, відомості щодо реєстрації права власності відсутні. Враховуючи досить поважний вік матері й те, що вона дуже хворіла останні роки перед смертю й мала тяжкий фізичний стан, померла [PERSON] не встигла завершити процедуру приватизації та зареєструвати право власності, згідно вимог чинного законодавства, а саме внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що і стало перешкодою для вирішення питання в позасудовому порядку та зверненням до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. В останнє судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судові засідання не з`являлися, просили відмовити в задоволенні позову та розглядати справу у відсутності представника. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що позивач є дочкою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , що видане 04.04.2019 року( а.с.5). Мати [PERSON] розпочала процедуру приватизації земельної ділянки під існуючим будинком та з даного приводу була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) від 22.02.2015 року « Житомирським міським центром земельних відносин». На сесії Житомирської міської ради дана технічна документація була затверджена, про що свідчить рішення від 30.11.2016 року за № 434.(а.с.7). Згідно додатку до вищезгаданого рішення, була визначена площа та розмір земельної ділянки, що передається у власність [PERSON] , а саме 0,0551 га, а також присвоєно кадастровий номер землі 1810136300:06:020:0025 за адресою: [ADDRESS] (а.с.8) Як свідчить витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, повністю сформована ділянка за кадастровим номером 1810136300:06:020:0025 перебуває в комунальній власності й документація, що належним чином була оформлена дозволяла зареєструвати право приватної власності за померлою [PERSON] (а.с.20,21) До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно пункту «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. ЗК України встановлюється, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги в повному об`ємі спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-652цс18, постанові Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 623/633/17. Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Суд зауважує, що предметом цього спору є визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок та права на одержання свідоцтва на право власності на земельні ділянки, приватизація яких була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця. Оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON] , то вважається, що позивачка набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] , на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. Таким чином, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 Цивільного процесуального кодексу України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Слід наголосити на тому, що ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9.12.2010, яке набуло статусу остаточного 9.03.2011, вказав, що п.1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає право не тільки ініціювати провадження, але й отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia», п.25). На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації спірної земельної ділянки та приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved