Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

ПАТ КБ ПРИВАТБАНК звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] у 2007 році було укладено кредитний договір згідно якого нею отримано кредит у розмірі 44404 доларів США на термін до 27.08.2027 року. В забезпечення виконання зобовязання за Договором було укладено Договір поруки, укладеним з поручителем [PERSON] Позивач виконав умови договору надавши кредитні кошти. Відповідачі зі своєї сторони порушили умови договору та мають заборгованість. Під час судового розгляду представник відповідачів пред'явила зустрічний позов до ПАТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживача, посилаючись на те, що при укладені вищевказаного кредитного договору порушено законні права та інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки укладений кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позичальника та поручителя. Посилаючись на ст.11, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління національного банку України 10.05.2007 року № 168, наголошують, що умови кредитного договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки позивач при укладанні договору ввів їх в оману щодо істотних умов кредитного договору. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2016 року вказані позови було обєднано в одне провадження. В судове засідання представник позивача за первісним позовом не зявився, повідомлений вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. В ході розгляду справи представником позивача, електронною поштою, надіслано на адресу суду заяву в якій позовні вимоги за первісним позовом підтримує в повному обсязі, в зустрічному позові просив відмовити повністю та просить застосувати строк позовної давності. Також, слід зауважити, що на неодноразові виклики до суду представник позивача за первісним позовом не зявлявся, надсилав на адресу суду, електронною поштою, клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з участю представника Банку в іншому судовому засіданні, перебуванням у щорічній оплачуваній відпустці, належних доказів у підтвердження суду не надано. В судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у зустрічній позовній заяві. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного. Так, судом встановлено, що 28.08.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № KIF0GK00833601, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 37000 доларів США на придбання двокімнатної квартири, а також у розмірі 7404 дол. США на сплату страхових платежів на термін до 27.08.2027 року зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 0,84 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобовязання позичальником [PERSON] за Договором № KIF0GK00833601 між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № KIF0GK00833601/1 від 28.08.2007 року, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, що обумовлено п.2 зазначеного Договору поруки. Банк в своєму позові зазначив, що станом на 18.12.2015 року відповідачі мають прострочену заборгованість в розмірі 36259,66 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.12.2015 року (за курсом 23,48) складає 851376,84 грн., яка складається з: 31565,43 дол. США заборгованості за кредитом, 2487,14 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 237,96 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 232,34 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 10,65 дол. США - штраф (фіксована частина), 1726,14 дол. США штраф (процентна складова). Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Про існуючу заборгованість відповідачам було направлено на їх адресу письмову вимогу із зазначеним невиконаних зобовязань за кредитним Договором. Відповідно до пункту 7.1 Кредитного договору (Особливі умови), кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання двокімнатної квартири, за адресою: м. Фастів. [ADDRESS], а також з метою оплати страхових платежів згідно з договором страхування заставного майна (квартири). Згідно рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Згідно ч.1ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місце знаходження банку; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значені та грощовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотapiyca, страховика, оціюнювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. Згідно ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів»у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Під час розгляду справи представник відповідачів за первісним позовом заявила клопотання про призначення судової бухгалтерсько-фінансової експертизи з метою підтвердження фактів і обставин за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 07.04.2016 року було призначено судову бухгалтерсько-фінансову експертизу. За клопотанням експерта ухвалою суду від 10.05.2016 року було витребовано у ПАТ КБ ПРИВАТБАНК оригінали кредитної справи [PERSON] або завірені Банком документи, що містяться в особовій справі та інших додаткових документів, необхідних для дачі висновку. Ухвала суду Банком не була виконана, в звязку з чим, експертом повернуто ухвалу суду про призначення експертизи без виконання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 07.07.2016 року провадження у справі відновлено. В судове засідання представник банку не зявився та будь-яких пояснень з приводу не виконання ухвали суду про витребування доказів не надав. В подальшому, за клопотанням представника відповідачів за первісним позовом, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.07.2016 року призначена судово-економічна експертиза, за результатами проведення якої 25.08.2016 року до суду надійшов висновок експерта № 1377,1378 від 12.08.2016 року судово-економічної експертизи. Висновок є належним та допустимим доказом у справі, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування. Зокрема, як вбачається із вказаного висновку (а.с.19-29 том 2) на вирішення експертизи були поставлені питання, відповідаючи у висновку, експерт констатує, що розрахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № KIF0GK00833601 від 28.08.2007 року в сумі 36259,66 дол. США, здійснений ПАТ КБ «Приват Банк» станом на 18.12.2015 року, не відповідає умовам Кредитного договору та вимогам чинного законодавства, зокрема: - Приватбанком необґрунтовано підвищено процентну ставку з 28.10.2008 року до 13,2 % річних без дотримання письмової форми щодо оформлення змін до Кредитного договору про нову процентну ставку за користування кредитом; - у звязку з необґрунтованим підвищенням процентної ставки прострочена заборгованість позичальника, обрахована Банком в Розрахунку до позовної заяви, не підтверджується, так як не відповідає умовам Кредитного договору; Кредитний договір не містить методику розрахунку ануїтентного платежу, методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валют платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. - графік погашення платежів не складено, а Кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість кредиту, а тому встановити які суми на які рахунки зараховувалися банком невідомо, що є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на власний погляд. Також, як зазначено експертом, на виконання умов Кредитного договору №KIFOGK00833601 Приватбанком надано кредит в сумі 37000,0 дол. США (заява на видачу готівки №8 від 28.08.2007), а в позовній заяві представник Приватбанку вказує на зобовязання Банку надати Позичальнику кредит у розмірі 44404,0 дол. США. Згідно Кредитного договору сума - 44404,0 дол. США складається з 37000,0 дол. США (основна сума кредиту, що була надана Позичальнику по заяві №8 від 28.08.2007, т.1, а.с.156) та 7404,0 дол. США, яка передбачена на сплату страхових щомісячних внесків протягом всього строку дії Договору. Усі розрахунки, представлені Банком в матеріалах справи, розраховані виходячи з суми кредиту 37000,0 дол. США. Станом на 18.12.2015 згідно «Розрахунку заборгованості за договором» заборгованість становить 31565,43 дол. США. Отже за період з 28.08.2007 по 18.12.2015 погашено основну суму кредиту в сумі 5434,57 дол. США (37000,0-31565,43) але зазначена сума не відповідає даним «Виписки з рахунку» [PERSON] де на погашення «тіла» кредиту Банком віднесено - 7252,03 дол. США. Вказані «розбіжності» експертом встановлені за кожний рік існування Кредитного договору №KIFOGK00833601 (крім 2007 року). Всього протягом 2007-2015 років сума розбіжності між даними «Виписки з рахунку» [PERSON] (1) та даними «Виписки по договору» (2) і «Розрахунку заборгованості за договором» (3) у співставленні з первинними документами (банківськими квитанціями на оплату кредитних коштів) складає 1817,46 дол. США. В даному випадку у змісті основного договору для «пересічного» споживача приховано частину інформації, а саме в п.7.1 його не оговорена реальна (13,08%) процентна ставка за договором споживчого кредиту, а також не оговорено сумарний відсоток, що вважається приховуванням інформації від споживача, а відповідно порушенням ст. 11 вищевказаного Закону та п. 3.1: 3.3Правил. Відповідно до п.2.1.Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (банки зобовязані перед укладанням кредитного договору надати споживачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Пунктами 3.1., 3.3 цієї Постанови передбачений обовязок банків в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, тощо. Банки зобовязані зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, а також визначити її в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки за наведеною в цій Постанові формулою, а також вказати абсолютне значення подорожчання кредиту. Згідно п. 3.1 Правил банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. В даному випадку [PERSON] в односторонньому порядку завищив реальну процентну ставку з 10,08 % (0,84 % на місяць) до 13,2 %. При нарахуванні відсотків застосовувалась ставка 13,2 %, яка не передбачена умовами договору. Таким чином, із досліджених матеріалів справи встановлено, що банком приховано частину інформації від клієнта, щодо реальної процентної ставки за кредитним договором від 28.08.2007 року на момент його укладання, процентна ставка по кредиту становила не 10,08 % річних, а фактично - 13,2 % річних, що суд вважає грубим порушенням умов цього договору та прав [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи та вищезгаданого висновку експертизи, ПАТ КБ «Приват Банк» не включив усі платежі по кредиту в розрахунок сукупної вартості кредиту. Умовами п.2.2.7 договору передбачено, що під оформленням договорів застави/іпотеки/поручительства належним чином» сторони розуміють письмове узгодження з банком договорів страхування, в т.ч. вибір страховика, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страховиком договорів страхування і документів, які підтверджують оплату страхових платежів. Письмовим погодженням банку являється віза повноважного представника банку на договорах страхування. Обмеження стосовно вільного обрання страхової компанії для виконання умов договору, свідчить про порушення банком Закону України «Про страхування» та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вказаний пункт кредитного договору щодо позивача також є несправедливим, а отже недійсним. Відповідно до ч.2ст.651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення умов договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється на те, що вона розраховувала при укладенні договору. В даному випадку виплати відсотків по завищеній процентній ставці 13,2 %. Вказана відсоткова ставка була встановлена Банком на момент укладення кредитного договору, про що не було повідомлено іншій стороні і ввело її в оману. Тому підставою недійсності укладеного кредитного договору слугує ст. 230 ЦК України, яка говорить, що обман має місце коли сторона у договорі замовчує існування обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. За приписами ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідкомє істотний дисбалансдоговірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Верховний суд України у постанові від 11.09.2013 року по справі № 6-40цс13 висловив правову позицію, що з аналізу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1, ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Таким чином, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, слідує, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, які завдають шкоди становищу споживача. Враховуючи викладене суд відмовляє Банку у задоволені його вимог висунутих до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Враховуючи вимоги закону, суд приходить до висновку, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів в частині визнання договору кредиту не дійсним за зустрічним позовом, у цій частині. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задовольняючи позовну вимогу позивачів, за зустрічним позовом, про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір поруки, оскільки цей договір є похідним від головного договору. Відповідно до ст..216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов2язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з вищевказаного висновку експерта на виконання умов зазначеного кредитного договору Банком надано кредит в сумі 37000,0 дол.США (заява на видачу готівки №8 від 28.08.2007 року). За період з 28.08.2007 року по 18.12.2015 року по особовому рахунку [PERSON], погашено кредит в сумі 48016,74 дол.США , переплата становить 11016,74 дол.США (по відношеню до курсу національної валюти України на час подачі позову до суду становить 299545,16 грн.) Що стосується заяви представника ПАТ КБ «Приват Банк» щодо пропуску строку звернення відповідачів із зустрічним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. При цьому початок перебігу строку позовної давності пов»язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення справ особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої право в примусовому порядку через суд. Така позиція викладена у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.09.2009 р. «Про судове практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 28). Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов»язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, позичальник здійснював свої зобов»язання ануїтетними платежами, а тому він не знав і не міг знати про порушення своїх прав до моменту звернення позивача до суду з вимогою про стягнення суми заборгованості (18.01.2016 року). З огляду на викладене суд вважає, що строк на звернення відповідачів за зустрічним позовом з відповідними позовними вимогами не пропущено. Разом з тим, не підлягають задоволеню позовні вимоги в частині стягнення з Банку відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положень п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд, вважає, що позивачем не було доведено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями їй заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, небуло надано доказів підтвердження цього. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за зустрічним позовом було звільненні від сплати судового збору, а тому судові витрати мають бути стягнені з ПАТ КБ ПРИВАТБАНК , як відповідача за зустрічним позовом.

Outcome: approved