Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Перший позивач [PERSON] Міхаел Міхаелович та другий позивач [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідача Ужгородського міського відділу поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області про усунення перешкод в користуванні рухомим майном шляхом вилучення майна в натурі, за яким просять суд: В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. [PERSON] являється власником легкового автомобілю AUDI А5 номерний знак BL 617 JL, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, копія якого надається. Автомобіль було придбано 04 червня 2016 року за власні кошти відповідачів. Наведеним позивачі стверджують, що вони є добросовісними набувачами рухомого майна у вигляді легкового автомобілю AUDI А5 номерний знак BL 617 JL, оскільки це майно було придбано в оплатний спосіб та згідно ст. ЗЗО ЦК України такі набувачі набувають право власності на нього. 08 червня 2016 року незнайомими позивачам представниками відповідача - працівниками дорожньо-патрульної поліції в м. Ужгороді автомобіль було зупинено та запропоновано доставити його на територію Ужгородського міського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а. Як законослухняні громадяни ми прибули на вказане місце, де працівниками поліції було Повідомлено, .що наш автомобіль значиться як викрадений. Однак, ніяких документів, доказів та підтверджуючої інформації щодо цього представниками відповідача нам надано не було. Після цього ст.інспектор Ужгородського відділу поліції ГУНП України в Закарпатській області майор поліції [PERSON] заявив, що він затримує наш автомобіль та біля 21 часу 08 червня 2016 року склав протокол огляду та затримання транспорту без номеру, згідно якого у позивача [PERSON] примусово було вилучено автомобіль AUDI А5 номерний знак BL 617 JL та поміщено в бокс № 15 на подвір'ї поліції. Причина затримання транспорту згідно Протоколу - оголошення в розшук Інтерполом. На вимогу позивачів надати документи та докази наявності законних підстав затримувати автомобіль, передбачених законодавством України (такі як рішення, ухвала, постанова суду, виконавчий документ органу щодо арешту або затримання транспортного засобу тощо), представник відповідача відмовились. Належний нам автомобіль до тепер знаходиться у віданні Ужгородського міського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а. Жодного адміністративного правопорушення позивач [PERSON] не вчиняв, ніякого виконавчого провадження щодо нього та належного йому автомобілю немає. Ніяких документів та законних підстав, які б надавали працівнику відповідача [PERSON] законне право для затримання автомобілю та позбавлення нас права власності на нього не було. Вважаємо такі дії відповідача незаконними та такими, що с порушують право приватної власності позивачів, позбавляють можливості користуватися автомобілем та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, з огляду на наступне. Згідно положень статті 265-2 КУпАП «Тимчасове затримання транспортних засобів» у разі наявності підстав вважати, що вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою,третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, час третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху) cm. cm. 122-5,124, 126, частинами першою, другою, третьої, четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється. виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення. У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик. Транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більше трьох днів з моменту такого затримання. Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов'язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення за подання такого звернення такого звернення та повернення особі тимчасово затриманого транспортного засобу не може стягуватися плата. Положення зазначеної та інших статей КУпАП повністю координується із п.2 Постанови КМУ від 17 грудня 2008 р. № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» із змінами, згідно якого тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених ст. 265-2 КУАП. А тимчасове затримання транспортного засобу здійснюється також у разі виявлення транспортного засобу боржника, оголошеного в розшук відповідно до статті 40 Закону України Про виконавче провадження. Поліцейським забороняється брати участь у здійсненні блокування або евакуації транспортних засобів у випадках, не передбачених законом. 24 червня 2016 року відповідачу направлено адвокатський запит із вимогою негайно повернути власнику незаконно утримуваний транспортний засіб, однак, дане звернення залишено без реагування. Не зрозуміло, на підставі якого закону України відповідачем затримано наш автомобіль, вищезазначений протокол огляду та затримання транспорту складений без номеру, відповідної реєстрації, в ньому відсутнє посилання на норми закону, на підставі якого проведено затримання автомобілю, та взагалі невідомо, в рамках якого провадження здійснені ці дії - кримінального, виконавчого, цивільного або адміністративного, не зазначено, куди направлено автомобіль на зберігання, хто з представників відповідача є відповідальною за зберігання особою. Наведене дає позивачем всі підстави вважати, що дії відповідача є незаконними та такими, що порушили їх конституційні права. На підставі вищенаведеного, перший та другий позивач просять суд визнати дії відповідача Ужгородського міського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області щодо затримання та вилучення належного позивачам автомобіля неправомірними та зобовязати Ужгородський міський відділ поліції ГУНП в Закарпатській області усунути перешкоди позивачам в користування рухомим майном та повернути належний їм легковий автомобіль Audi A5, номерний знак BL 617 JL. Позивачі та їх представник в судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) РС 427855 Міністерства транспорту, будівництва та регіонального розвитку [PERSON] Республіки з 03.06.2016 року громадянин [PERSON] Республіки [PERSON] Міхаел є власником легкового автомобілю AUDI A5, чорного кольору, реєстраційний номер BL 617 JL, кузов VIN WAUZZZ8T69A048199. Відповідно до протоколу огляду та затримання транспорту від 08.06.2016 року старшим інспектором Ужгородського відділу поліції ГУНП України в Закарпатській області [PERSON] у присутності водія [PERSON] Міхаела та двох свідків був здійснений огляд і вилучено зазначений автомобіль у звязку із оголошенням його в розшук Інтерполом. Як зазначено у п. 1.1 Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей Національного центрального бюро Інтерполу, в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів, затвердженій наказом МВС України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Держкомкордону України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України від 9 січня 1997 р. № 3/1/2/5/2/2, (далі за текстом Інструкція), ця Інструкція визначає порядок використання правоохоронними органами України можливостей Національного центрального бюро Інтерполу в Україні (надалі - НЦБ) для співробітництва з Генеральним секретаріатом Інтерполу та правоохоронними органами зарубіжних держав під час здійснення діяльності, пов'язаної із попередженням, розкриттям та розслідуванням злочинів, які мають транснаціональний характер або виходять за межі України. При цьому, під правоохоронними органами України в цій Інструкції маються на увазі органи Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури, Служби безпеки, держкомкордону, Державної митної служби, Державної податкової адміністрації України. Зазначена Інструкція містить пп. 2.3. п. 2 щодо порядку та особливостей взаємодії з правоохоронними органами зарубіжних держав під час проведення оперативно-розшукових заходів та слідчих дій з окремих категорій злочинів, а саме у сфері попередження, розкриття та розслідування злочинів, пов'язаних з транспортними засобами. Підпунктами 2.3.4, 2.3.5 зазначеної Інструкції встановлено, що НЦБ Інтерполу при отриманні відомостей про розшук транспортного засобу, який перевіряється правоохоронними органами іншої держави, повідомляє про це ініціатора запиту, а при необхідності, залежно від підпорядкованості ініціатора, відповідні служби Міністерства внутрішніх справ (ГУКР, ГУБОЗ, ГУДСБЕЗ тощо) чи іншого правоохоронного органу. Отримавши від НЦБ повідомлення про те, що транспортний засіб викрадений за кордоном, правоохоронні органи зобов'язані вжити заходів щодо його схоронності, а також провести перевірку в порядку, передбаченому статтею 97 Кримінально-процесуального кодексу України. Після закінчення такої перевірки правоохоронні органи через НЦБ зобов'язані повідомити правоохоронним органам країни, на території якої був викрадений транспортний засіб, таке: а) обставини, за яких був знайдений транспортний засіб (де, коли, у кого) та що послужило підставами для його перевірки; б) процесуальний результат перевірки та реєстраційний номер кримінальної, оперативно-розшукової справи, матеріалів перевірки, дату їх порушення (заведення) та орган, у якому вони знаходяться; в) місцезнаходження викраденого транспортного засобу, його технічний стан, спроможність до самостійного пересування; г) хто є власником транспортного засобу в даний час, його повні анкетні дані, адреса, громадянство; д) у який державний орган чи до якої посадової особи (вказується повна поштова адреса та номери телефонів, факсимільних апаратів) може звернутися потерпілий для захисту права власності і вирішення питання про повернення транспортного засобу. В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України. За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа цим майном (ч. 1 ст. 387 ЦК України). Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно частин 1 та 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до приписів ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об'єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. При цьому, як зазначено у ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення зазначеного позову, оскільки предметом розгляду цієї справи є автомобіль щодо якого наявний запит в системі Інтерпол у сфері попередження, розкриття та розслідування злочинів, пов'язаних з транспортними засобами. На виконання вимог вищезазначеної Інструкції працівником відповідача було правомірно затримано автомобіль першого позивача для проведення відповідної перевірки. При цьому позивачами не доведено суду належними та допустимими доказами правомірність набуття права власності на зазначений автомобіль. Слід зазначити, що від позивачів та їх представника не надходило до суду жодних клопотань про витребування доказів, виклик свідків та вжиття судом інших заходів щодо забезпечення розгляду цієї справи, відтак справу було розглянуто судом за наявними у справі доказами. Таке втручання у право власності позивачів у даному випадку є обґрунтованим та таким, що відповідає діючому законодавству та зобовязанням держави у сфері міжнародного співробітництва із попередження, розкриття та розслідування злочинів, пов'язаних з транспортними засобами. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на відповідача.

Outcome: dismissed