Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позива [PERSON] звернулась до суду із вимогами до відповідача [PERSON] про надання їй дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди його батька, [PERSON], строком дії до досягнення дитиною повноліття, а також про надання дозволу, [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі території України громадянина України. [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON], строком до 31 серпня 2017 року, до наступних країн: Росії, Єгипту,Турції. В подальшому позивач змінила свої вимоги та момент їх розгляду просила надати дозвіл їй, [PERSON], на тимчасовий виїзд за межі території України громадянина України, [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON], строком до 31 серпня 2022 року, до наступних країн: Росії, Грузії, Ізраїлю, Єгипту, Турції, Болгарії, Хорватії, Канади, США, країн Південної та Східної Азії та країн Шенгенської угоди (повноправних членів Шенгенської зони, країн - асоційованих членів Шенгенської зони, країн - членів СС, угода з якими ще не набула чинності, країн - членів ЄС, в яких діють лише деякі положення Шенгенської угоди, дії Договору «Про скасування паспортного митного контролю між країнами Європейського Союзу») з метою відпочинку та оздоровлення. Вимоги обґрунтовані тим, що дитина постійно хворіє, потребує оздоровлення, в тому числі за кордоном, проте з боку відповідача відсутній дозвіл, який передбачений чинним законодавством. Під час розгляду справи позивач [PERSON] підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмових заперечень не подав, про час і місце судового розгляду повідомлявся у спосіб встановлений ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши надані нею матеріали, слід зазначити наступне. [PERSON], надалі Позивач, з 01 вересня 2006 року до 30 листопада 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], надалі Відповідач. Від цього шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з Відповідачем не склалось та рішенням Жовтневого районного суду М.Луганська від 30.11.2012 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачем у [ADDRESS]. Як зазначає позивач, Відповідач, покладених законом на батьків обов'язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Відповідач вказаних доводів не спростував. Із наданих позивачем медичних довідок вбачається, що [PERSON], має захворювання. Як зазначає позивач зв'язок з відповідачем було втрачено з початку проведення АТО, тому вона позбавлена можливості до нього звернутись та отримати необхідний дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку або лікування. В той же час сам відповідач з ними зв'язок не підтримує. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів). опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. за № 231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи, дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частиною 1. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзд дитини, [PERSON], за кордон жодним чином не порушить право Відповідача на участь у вихованні власної дитини, оскільки має за мету перш за все захист прав дитини. Відповідач в судове засідання не з'явився, ґрунтовних доводів щодо своєї позиції не надав, тому суд вважає вимоги позивача такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють її здоров'ю та розвитку. Крім того, у зв'язку із тим, що існують ризики того, що в подальшому позивачу буде важко знайти відповідача з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон, з метою оздоровлення та відпочинку, суд вважає за доцільне надати дозвіл позивачу на багаторазові короткочасні виїзди її сина , за кордон без дозволу (згоди) батька, проте з обмеженням періоду часу до січня 2021 року та країн, які чітко визначені позивачем. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню . На підставі викладеного та

Outcome: partial