Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

ПАТ «Креді [PERSON]» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття осіб з реєстрації (уточнені позовні вимоги на а.с. 228 т. 1, 235 т. 1). Ухвалою суду від 18.02.2014 року вимоги до УДМС у Вінницькій області про зняття з обліку всіх мешканців, які зареєстровані за адресою м. Вінниця, вул. 600-річчя, 74/18, залишені без розгляду (а.с. 221 т. 1). Мотивований позов тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2012 року в рахунок погашення боргу в сумі 335\~120,39 грн. перед ПАТ «Креді [PERSON]» за кредитним договором № 359-ю від 12.11.2007 року, укладеним між банком та ПП БК «Поділля-Буд», звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 12.11.2007 року на квартиру № 18 в будинку № 74 по вул. 600-річчя в м. Вінниці, загальною площею 49,1 кв.м., житловою 33,1 кв.м., що належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В квартирі також зареєстровані діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Відповідачі були попереджені про виселення в зв`язку з необхідністю проведення прилюдних торгів по реалізації житла, проте станом на 07.02.2013 року добровільно не виселились, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР (а.с. 235 т. 1) ПАТ «Креді [PERSON]» просило виселити з квартири № 18 в будинку № 74 по вул. 600-річчя в м. Вінниці відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також всіх зареєстрованих мешканців та осіб, що проживають в зазначеній квартирі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив виселити відповідачів із займаного житла. Відповідач [PERSON], який також є представником відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР позивач повинен надати його сім`ї інше житло, про що також зазначено в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 р. Представник УДМС України у Вінницькій області [PERSON] з приводу вирішення спору покладався на думку суду. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечила проти виселення малолітніх дітей (а.с. 22 т. 3). Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 12.11.2007 року між ПАТ «Креді [PERSON]» та ПП БК «Поділля-Буд» був укладений кредитний договір № 359-ю, згідно якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 600\~000 грн. З метою забезпечення позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ «Креді [PERSON]» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 12.11.2007 року був укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру № 74 по вул. 600-річчя в м. Вінниці (а.с. 34-35 т. 1), яка належить відповідачам на праві власності відповідно до свідоцтва від 30.03.2000 року (а.с. 95 т. 1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2012 року в рахунок погашення боргу в сумі 335\~120,39 грн. за кредитним договором від 12.11.2007 року № 359-ю, який укладався між ПАТ «Креді [PERSON]» та ПП БК «Поділля-Буд», звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру № 18 в будинку № 74 по вул. 600-річя в м. Вінниці, загальною площею 49,1 кв.м., житловою 33,1 кв.м. (а.с. 7-13 т. 1). Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними, і при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно ч. 1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок і підстави виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Письмову вимогу про виселення відповідачі отримали 02.01.2013 року, про що в матеріалах справи є копії рекомендованих повідомлень (а.с. 14-21 т. 1), проте відповідачі житло не звільнили. Згідно довідки МКП «ЖЕК№ 7» станом на 17.11.2015 року за адресою м. Вінниця, вул. 600-річчя 74/18 зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 38 т. 3) В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що всі зареєстровані особи фактично проживають в квартирі. Донька [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON] в квартирі не проживають. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення кого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Суд також враховує вказівку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо необґрунтованості позову банку про виселення відповідачів без надання іншого житла, висловлену при розгляді даної справи 08.07.2015 року (а.с. 173-175 т. 2). Разом з тим, відповідачі не купували належне їм та передане в іпотеку житло в кредит та не передавали його в іпотеку на забезпечення такого кредиту. Банк на виконання вимог ст. 109 ЖК України не надав відповідачам інше жиле приміщення, а в судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що банк такого житла надати не може, тому наполягав на виселенні відповідачів у інше житло, яке належить їм на праві власності. Згідно відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідок КП «ВМБТІ» [PERSON] також є власником квартири по вул. Келецькій, 132/10 та по вул. Стеценка, 58 /1,2 (нежитлове приміщення); [PERSON] також є власником квартири по вул. Л.Толстого, 9/53; [PERSON] є власником квартири по вул. Хлібній, 13/7. Разом з тим, норми ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР підлягають буквальному тлумаченню щодо надання відповідачам іншого житла. Оскільки інше житло позивачем не надане, позов ПАТ «Креді [PERSON]» задоволенню не підлягає. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою особи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed