Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач 03 листопада 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, [PERSON] та [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на те, що квартира [ADDRESS] була надана 27 вересня 1983 року згідно з ордером на склад сімї з 4 осіб: позивачу, відповідачу, [PERSON] та [PERSON] В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який в ній не проживає з 28 лютого 1992 року, його речей у квартирі немає. Добровільно зніматись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач не бажає. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 209 в будинку № 1 по вул. Гідропарковій в м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позивач 06 лютого 2017 року надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради письмово просила винести рішення згідно вимог чинного законодавства, заперечувала проти задоволення позову. Представник Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Третя особа [PERSON] 06 лютого 2017 року надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Третя особа [PERSON] 06 лютого 2017 року надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 13 червня 1969 року (а.с. 12). Квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на підставі ордеру № 386 серії 4 від 27 вересня 1983 на склад сімї з 4 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). У вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Частиною 1 статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобовязаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS], оскільки акт КП «ЖЕП № 4» ДМР (а.с. 11) складено 17 вересня 2016 року, тобто з цього акту не має можливості встановити факт не проживання відповідача у квартирі з 1992 року, як зазначено у позові. Аналізуючи доводи позивача з приводу того, що реєстрація відповідача створює їй перешкоди у реалізації права користування квартирою, суд зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed