Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач 08.06.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 64\~328, 46 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 03.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (08.07.2009 року змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №CL49652, згідно якого банком надано позичальнику грошові кошти у тимчасове платне користування у сумі 16\~000 грн. 00 коп.. терміном користування до 20.05.2013 року з відсотковою ставкою 36% річних. Банк виконав свої кредитні зобов`язання, надавши відповідачу грошові кошти, між тим [PERSON] погашення кредиту та відсотків за ним не здійснював належним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Станом на червень 2015 року заборгованість відповідача становить 64\~328, 46 грн.. 09.06.2015 року банком направлялась на адресу позивальника досудова вимога, проте заборгованість добровільно погашена не була, тому змушені були звернутись до суду з відповідним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився, у матеріалах справи наявна заява (а.с.54), згідно якої просили справу розглянути за відсутності представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, за якою просив відмовити у задоволенні позовних вимог банку та повідомив, що заборгованість за кредитним договором була погашена у порядку виконання судового наказу Кодимського районного суду Одеської області від 15.01.2010 року (справа №2-н-2/2010). Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (08.07.2009 року змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №CL49652, згідно якого банком надано позичальнику грошові кошти у тимчасове платне користування у сумі 16\~000 грн. 00 коп.. терміном користування до 20.05.2013 року з відсотковою ставкою 36% річних. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями статей\~530,\~612,\~625,\~1050,\~1054 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Звертаючись до суду з відповідним позовом, банк посилався на те, що унаслідок неналежного виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань, у нього виникла прострочена заборгованість. Згідно розрахунку банку станом на 08.06.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором №CL49652 від 03.06.2008 року становить 64\~328, 46 грн., з яких : -прострочена заборгованість по кредиту 1308, 35 грн.; -відсотки 11\~025, 17 грн.; -підвищені відсотки 51\~994, 94 грн.. За розглядом справи судом також встановлено, що 15 січня 2010 року Кодимським районним судом Одеської області було винесено судовий наказ (справа №2-н-2/2010), згідно з яким було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №CL49652 від 03.06.2008 року у розмірі 20\~807, 29 грн., а також 104, 03 грн. судового збору та 30 грн. витрати на ІТЗ розгляду справи (а.с.71). Згідно до постанови державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ №В-06/1168 від 27.02.2012 року (а.с.70) було постановлено звернути стягнення на заробітну плату [PERSON] та проводити щомісячно утримання з усіх видів заробітку у розмірі 20% до виплати боргу за судовим наказом №2-н-2/2010, виданого Кодимським районним судом Одеської області. З пояснення відповідача та звіту Військової частини [NUMBER] про здійснення відрахування та виплат відносно [PERSON] (а.с.68-69) встановлено, що у рахунок погашення заборгованості за судовим наказом №2-н-2/2010 від 15.01.2010 року, виданого Кодимським районним судом Одеської області, за період 01.06.2012 року по 31.07.2015 року здійснювались відрахування заробітної плати та станом на липень 2015 року заборгованість у розмірі 23\~078, 17 грн. була погашена. Таким чином, суд вбачає, що позивач скористався своїм правом на дострокове стягнення коштів за кредитним договором, отримавши погашення заборгованості згідно судового наказу від 15.01.2010 року. Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вбачає, що за умовами укладеного між сторонами кредитного договору, розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника (п.2.4 кредитного договору). Отже, зі змісту договору слідує, що банк застосовує підвищену процентну ставку за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів. Проте, з моменту ухвалення рішення суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості (судового наказу), усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячний платежів, не мають правового значення, а відтак у банку були відсутні підстави для нарахування процентів за підвищеною ставкою. Також суд вбачає, що згідно розрахунку заборгованості (а.с.18-19) банк просить стягнути підвищені відсотки за період з 20.12.2008 року по 06.05.2016 року у сумі 51\~994, 94 грн. також прострочену заборгованість за відсотками, розраховану за період з 20.04.2013 року по 19.05.2013 року, у розмірі 11\~025, 17 грн. (згідно відсоткової ставки 36% річних). Між тим, строк дії кредитного договору припинився 20.05.2013 року, тому нарахування відсотків за умовами вказаного договору після закінчення його дії є неможливим та не передбачено чинним законодавством. Крім того, у самій позовній заяві позивачем не повідомлено суд про наявність судового наказу про стягнення боргу з [PERSON] та суд, не маючи відповідних бухгалтерських знань, позбавлений\~\~ самостійно визначити вірність розрахунку заборгованості наданого позивачем, за різницей з сумою судового наказу,\~\~ і таким чином обґрунтованість заявленої суми боргу. Обґрунтований розрахунок заборгованості після стягнення суми за судовим нарзаном позивачем не надано, з яких би вбачалось їх складові. Отже, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів правомірності заявлених банком вимог судом не встановлено. Згідно\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed