Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Після уточнення позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року, укладений між [PERSON] та приватним сільськогосподарським підприємством імені Щорса, зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» 01 лютого 2008 року за №040869600029, витребувати з незаконного володіння ПСП імені Щорса земельну ділянку площею 6,2654 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р2 №769243 та знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, з кадастровим номером 6323183700100030095, стягнути з відповідача судовий збір та витрати по справі. Згідно з позовом, на підставі Державного акту на право приватної власності серії Р2 №769243 від 04 липня 2002 року позивачеві належить земельна ділянка площею 6,2654 га на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області з кадастровим №6323183700100030095. Між позивачем та відповідачем 01 лютого 2007 року був укладений договір оренди землі, що зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України», про що здійснено запис 01 лютого 2008 року №040869600029. Договір оренди земельної ділянки був укладений особисто позивачем строком на 15 років, тобто до 01 лютого 2022 року. Разом з договором земельної ділянки позивачем особисто було підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки №0111 та акт визначення меж земельної ділянки №369. В договорі оренди земельної ділянки, що його особисто підписував позивач, було зазначено, що він, у разі прийняття рішення самостійно обробляти свою землю, може розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений з відповідачем, письмово повідомивши його про це за 30 календарних днів. Вирішивши самостійно обробляти землю, позивач 20 липня 2016 року, письмово звернувся до відповідача та попросив розірвати договір оренди землі, на що в усній формі отримав відмову. Відповідач посилався на договір оренди землі, в якому визначено, що позивач не має права в односторонньому порядку розривати вказаний договір оренди. Ознайомившись з договором та іншими додатками до нього позивач виявив, що договір з його боку підписаний не ним, а невідомою особою, підпис на договорі не його. Також підроблені підписи і на акті приймання-передачі земельної ділянки і на акті визначення меж земельної ділянки. Крім цього, в договорі оренди землі, який надав йому відповідач не вказані всі істотні умови, необхідні для укладення такого договору. Про той факт, що договір оренди землі підроблений та підписаний не позивачем, він дізнався тільки 20 липня 2016 року, коли звернувся з заявою про розірвання договору оренди. Отже, як на думку позивача, строк позовної давності для звернення до суду не минув. Позивач вважає, що підписання договору оренди землі замість нього, неповноважною особою, не відповідає вимогам ст.ст.207, 317 та 319 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про оренду землі» та порушує його права, як власника. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення оскаржуваного договору не було, довіреності нікому не надавав, про те, що є такий договір позивач дізнався у літку 2016 року, коли виявив бажання самостійно обробляти свою землю. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодилися, позов просили задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, як письмово, так і в судовому засіданні, обґрунтовуючи своє заперечення тим, що, як на думку представника відповідача, зазначений позов є проявом рейдерської атаки на господарство, організованої недобросовісним конкурентом. Щодо підроблення підпису зазначає, що ця обставина є повністю вигаданою та не відповідає дійсності. Усі такі договори передавались орендодавцям і повертались уже підписані. Приймаючи підписані документи відповідач розраховував на порядність орендодавців. Якщо в якомусь випадку підпис ставився іншою особою, відповідач не міг цього знати, отже його було обмануто. При обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що початковий варіант договору, начебто, містив право орендодавця розірвати договір в односторонньому порядку. Представник відповідача вважає, що ця обставина є надуманою та такою, що не ґрунтується на законі: за загальним правилом розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, і може мати місце лише за рішенням суду. У відповідача не було жодних підстав відступати від цього законного правила. Крім того, передбачивши у договорі таке розширення прав орендодавця орендар повинен був піти на звуження своїх прав. Щодо твердження позивача про те, що його підписи підроблені не тільки у договорі, а й у додатках до нього, представник відповідача зазначає, що додатки не мають жодного відношення до того, які умови розірвання договору зазначені в основному документі. З огляду на наведене, представник відповідача вважає, що посилання позивача на підміну договору є його вигадкою, щоб хоч якось обґрунтувати позов, уникнути допущеного перевищення строку позовної давності і будь-яким чином відібрати землю у законного орендаря на користь іншої особи. Саме тому зазначено також про відсутність у договорі неназваних істотних умов, що є неконкретним, а тому взагалі не потребує спростування. Договір пройшов перевірку на відповідність вимогам законодавства і державну реєстрацію. Згідно з п.28 договору, позивач є повноправним зберігачем одного з рівноцінних примірників цього документу. Дане положення договору позивачем не оспорене. Суду не надано доказів про відсутність у позивача примірника цього документу, вимоги ст.60 ЦПК позивачем не виконані. Крім того, представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 256-257, ч.1 ст. 261 ЦК України, зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Оскільки предметом позову є недійсність самого правочину, а не виконання по ньому зобовязання, сплив строку дії договору не впливає на початок перебігу позовної давності, в звязку з чим, просить застосувати щодо цього позову строк позовної давності. З висновком судово-почеркознавчої експертизи представник відповідача погодився, але вважає, що договір підписав хтось із членів сімї. У задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі №111 від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.5-11); копія паспорта та ІПН позивача (а.с.12,13); копія заяви [PERSON] директору ПСП ім. Щорса з квитанцією про її направлення (а.с.14,15); копія звернення [PERSON] до директора ПСП ім. Щорса [PERSON] про розірвання договору оренди землі з квитанцією про його направлення (а.с.16,17); довідка Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області від 31 жовтня 2016 року №565/02-29 про склад сімї [PERSON] станом на 01 лютого 2007 року (а.с.47); копії відомостей про виплату орендної плати [PERSON] за 2014-2016 роки (а.с.50-109); висновок судово-почеркознавчої експертизи №13715/1352 від 20 квітня 2017 року (а.с.132-144) тощо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 10 листопада 2016 року призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 20 квітня 2017 року №13715/1352, підписи від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі №111 від 01 лютого 2007 року, укладеному між [PERSON] та ПСП ім. Щорса та трьох примірниках акту приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди №0111 від 01 лютого 2007 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON]. Питання про виконання підписів від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі №111 від 01 лютого 2007 року, укладеному між [PERSON] та ПСП ім. Щорса та трьох примірниках акту приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди №0111 від 01 лютого 2007 року, [PERSON], що його поставлено перед експертом за клопотанням представника відповідача, не вирішувалось, з причин відсутності достатніх матеріалів для дослідження. Представник відповідача проти висновку судово-почеркознавчої експертизи не заперечив, але вважає, що договір підписав хтось із членів сімї позивача. Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписував оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного. У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку та відповідним витягом з Державного земельного кадастру, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову. Так, представником відповідача заявлено про те, що договір від імені [PERSON] міг бути підписати кимось із його членів сімї. Суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, оскільки його посилання на те, що укладення договору відповідає внутрішній волі позивача, так як був підписаний кимось із членів його сімї, не ґрунтуються на законі. Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах. Суду не надано доказів того, що члени сімї позивача, у передбаченому законом порядку, мали право на здійснення правочину від імені позивача, в звязку з чим, твердження представника відповідача про подальше схвалення правочину позивачем є безпідставним. Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним. Крім того, представником відповідача надані копії відомостей про отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором, що також не можуть бути враховані судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на наступне. Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобовязанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2015р.-рішення №47705809). Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, розраховуючи на існування письмових домовленостей між ним та відповідачем про можливість розірвання договору оренди землі в разі прийняття рішення самостійно обробляти свою землю, дізнався про те, що його право порушене саме у літку 2016 року, коли письмово звернувся до відповідача та попросив розірвати договір оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. З огляду на те, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи позивач не підписував оскаржуваний договір, то, відповідно, є підстави вважати моментом, коли позивач дізнався про порушення його права саме момент звернення до відповідача з пропозицією про розірвання договору. Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22.04.2015р. (справа №6-48цс15). Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд також вважає надуманими. Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи 8870,80 грн., всього на суму 9973,20 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved