Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив стягнути з відповідача [PERSON] в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008р. в сумі 47819,70 Євро та 212560,82 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008р. та за договором поруки № 600/02.1-09-378 від 18.09.2009р. в сумі 30557,98 Євро та 212560,82 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008р. та за договором поруки за реєстр. № 3057 від 18.09.2009р. в сумі 30557,98 Євро та 212560,82 грн.; звернути стягнення на заставлене майно, згідно Іпотечного договору за реєстр. № 5973 від 10.06.2008р., а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м., що належить [PERSON], шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 47819,70 Євро та 212560,82 грн.; виселити [PERSON] з займаної ним квартири [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м.; стягнути з відповідачів у користь позивача судовий збір в розмірі 3219 грн. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544, згідно умов якого відповідачу [PERSON] надано кредит у розмірі 30000,00 Євро зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення 09 червня 2023р. включно. У якості забезпечення виконання зобовязань за даним договором, 10 червня 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено іпотечний договір за реєстр. № 5973, згідно якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м. Крім того, у забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 18 вересня 2009р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір поруки № 600/02.1.-09-378, та з [PERSON] договір поруки за реєстр. № 3057. Проте, станом на 06 липня 2015р. відповідачі взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором поруки не виконали, кредитні кошти не повернули, нараховані відсотки не сплатили, на попередження не реагують, в звязку із зазначеним банк просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором та звернути стягнення на заставлене майно в судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» зазначений позов підтримав, просив такий задовольнити, посилаючись на вищеописані обставини справи, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог та письмовим поясненням, що містяться в матеріалах справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов повністю заперечив, просив застосувати строки позовної давності, що є безпосередньою підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову повністю заперечила, надала пояснення аналогічні змісту раніше поданого письмового заперечення, просить відмовити у позові у звязку з порушенням строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, при цьому зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Під час розгляду справи суд встановив, що 10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 30000,00 Євро зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення 09 червня 2023 року включно. Згідно п.1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: споживчі цілі. Пунктом 1.1.1 кредитного договору, сторони встановили графік та порядок зниження максимального ліміту основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору до 10 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2008 року. Пунктами 2.4.1-2.4.5 кредитного договору передбачена сплата процентів за користування кредитом не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. Крім того, відповідно до пунктів 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 1.1.1, 2.4, 2.10 договору та комісії в розмірах та порядку, передбаченому договором; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.п. 1.1, 2.4, 3.3.14. У разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.п. 2.4, 2.10 договору, комісій, передбачених умовами договору, а також прострочення строків повернення кредиту (траншів кредиту), визначених п.п. 1.1, 3.2.3, 3.3.8.1, 3.3.14 договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобовязань, подавши суду відповідні докази, оскільки обовязок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 зазначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України згідно п. 13 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року, докази, що збираються або подаються сторонами, повинні стосуватися суті спору. При цьому недопустимим є прийняття доказів, що не стосуються справи, і тих доказів, якими не можуть бути підтверджені певні докази (ст.ст. 58, 59 ЦПК). Судом досліджено копії квитанцій, у яких задокументовано операції з перерахування відповідачем [PERSON] грошових коштів в якості погашення кредиту та відсотків без зазначення реквізитів кредитного договору у призначенні платежу. У звязку з відсутністю у кредитному договорі номерів рахунків, на які позичальником повинна здійснюватися сплата коштів на виконання умов договору, а також відсутністю реквізитів кредитного договору у призначенні платежу, не видається за можливе одночасно віднести вартісні показники, зазначені у наданих первинних документах, до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року, тому суд дійшов до висновку, що дослідити оплати за даним кредитним договором неможливо. До аналогічного висновку також дійшов судовий експерт за результатами проведення судово-економічної експертизи, призначеної у даній справі, що підтверджується висновком експерта № 247/16 від 26.09.2016 року, що міститься у матеріалах справи. Дослідивши графік зниження максимального ліміту заборгованості, визначений сторонами у п. 1.1.1 кредитного договору, суд дійшов до висновку, що починаючи з 10 жовтня 2008 року відповідач [PERSON] повинен був здійснювати щомісячні чергові платежі по погашенню кредиту. Проте, як зазначалось вище, на переконання суду, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перерахування позичальником чи будь-якою іншою уповноваженою ним особою грошових коштів в якості погашення кредиту. З огляду на викладене, суд встановив, що відповідачем [PERSON] не здійснювалося жодного платежу по погашенню кредиту, а тому за визначенням п. 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 січня 2009 року. Оскільки строк виконання основного зобовязання було змінено на 11 січня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у жовтні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки). Після зміни строку виконання зобовязання (11 січня 2009р.) усі наступні платежі, передбачені графіком зниження максимального ліміту заборгованості, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 січня 2009 року не підлягають виконанню. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02.11.2016 року у справі № 759/11503/14-ц, від 16.11.2016 року у справі № 6-900цс16, від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, які відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За аналізом даної правової норми, у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: 1) визнання предявленої претензії; 2) зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу; 3) письмове прохання відстрочити сплату боргу; 4) підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; 5) письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; 6) часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що є підстави для переривання перебігу строку позовної давності, які в розумінні ст.264 ЦК України свідчать про визнання боржником свого боргу, у звязку із тим, що додатковою угодою про внесення змін б/н від 12.08.2009р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008р. та додатковою угодою б/н від 18.09.2009р. до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008р. були внесені зміни та доповнення до вказаного кредитного договору. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. На переконання суду, строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором перервався у звязку із зміною договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, то в силу ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості, починаючи із 19 вересня 2009 року, але в будь-якому разі не пізніше 20 вересня 2012 року. Проте зазначеним правом позивач скористався, як зазначалось вище, лише у жовтні 2014 року, тобто за межами строку позовної давності. Суд не погоджується із доводами позивача про переривання строку позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором предявленням банком позову про звернення стягнення на заставлене майно наприкінці червня 2012 року з огляду на наступне. Суд вважає, що до даної ситуації положення Цивільного кодексу України про переривання строків позовної давності не можуть бути застосовані, на підставі того, що при зверненні Банком до суду, він звертався з позовними вимогами до [PERSON] як до іпотекодавця та предметом позову було не стягнення заборгованості за кредитним договором, а звернення стягнення на заставлене згідно іпотечного договору за реєстр. № 5973 від 10.06.2008 року майно. Стосовно вимоги позивача про звернення стягнення на заставлене майно, згідно Іпотечного договору за реєстр. № 5973 від 10.06.2008 року, а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м., суд вважає, що у задоволенні такої вимоги слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що у забезпечення виконання зобовязання за зазначеним кредитним договором, 10 червня 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір за реєстр. № 5973, згідно якого останній як іпотекодавець передав банку в іпотеку двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх. Забезпечувальне зобовязання (взаємні права та обовязки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобовязанням) та іпотекодавцем. Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до умов укладеного іпотечного договору (п.п. 2.4.3, 4.1) за невиконання або неналежне виконання позичальником умов основного зобовязання, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги - звернення стягнення на заставлене майно тощо (ст.266 ЦК України). Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що оскільки на вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави), які є додатковими, у Цивільному кодексі України не встановлені спеціальні строки позовної давності, тому застосуванню підлягають норми ст.257 ЦК України про загальну позовну давність у три роки. Як зазначалось вище, п.4.4 кредитного договору передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Оскільки судом встановлено, що строк виконання основного зобовязання було змінено на 11 січня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Позов про звернення стягнення на заставлене майно банк предявив наприкінці червня 2012 року, тобто з порушенням строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач. На переконання суду, внесення змін до кредитного договору шляхом укладення додаткової угоди про внесення змін б/н від 12.08.2009 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року та додаткової угоди б/н від 18.09.2009 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року не вплинуло на перебіг строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави). Позивачем не доведено, що відповідач під час перебігу строку позовної давності за цими вимогами вчинив дії про визнання обовязку виконання зобов'язання за рахунок предмета іпотеки (застави). У відповідності до п. 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р., визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. За таких обставин, суд вважає, що строк позовної давності щодо вимоги позивача про звернення стягнення на заставлене майно, у період з 11.01.2009р. до 10.01.2012р. не переривався, тому позовна вимога про звернення стягнення на заставлене майно, згідно Іпотечного договору за реєстр. № 5973 від 10.06.2008 року, задоволенню не підлягає у звязку зі спливом строку позовної давності. З огляду на те, що не підлягає задоволенню вимога позивача про звернення стягнення на заставлене майно, то відсутні підстави для задоволення похідної вимоги виселення [PERSON] з займаної ним квартири [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м., у тому числі житловою площею 27,2 кв.м. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Застосовуючи строк позовної давності суд також враховує Рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 2014 року по справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», де вказано, що строк позовної давності є важливим аргументом, а його неврахування призвело до порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За приписами ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд також вважає, що у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з поручителів [PERSON] за договором поруки № 600/02.1-09-378 від 18.09.2009 року та [PERSON] за договором поруки за реєстр. № 3057 від 18.09.2009 року слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що для забезпечення виконання зобовязань позичальником [PERSON] за кредитним договором 18 вересня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір поруки № 600/02.1.-09-378, та з [PERSON] був укладений договір поруки за реєстр. № 3057. Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У договорі поруки зазначено, що порука припиняється із припиненням всіх зобовязань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою. Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після припинення, тобто повного виконання своїх зобовязань позичальником за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки події, з якою повязується таке припинення, не дає підстав не застосовувати ч.4 ст.559 ЦК України. Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від: 21.05.2012 року у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11, від 23.05.2012 року у справі № 6-33цс12, від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12. Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Як встановлено судом, строк виконання основного зобовязання за кредитним договором настав 11.01.2009р., перервався у звязку із зміною договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, та почав заново перебіг з 19.09.2009р. Відповідно у банку виникло право предявити вимогу до поручителя з 19.09.2009р. і протягом наступних шести місяців, тобто до 19.03.2010р. Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи № 6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом до поручителів у жовтні 2014 року. Враховуючи, що позивач звернувся до суду після спливу встановленого законом шестимісячного строку, порука відповідачів [PERSON] за договором поруки № 600/02.1-09-378 від 18.09.2009 року та [PERSON] за договором поруки за реєстр. № 3057 від 18.09.2009 року припинилася. Таким чином, Банк, на який покладено обовязок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин, через які цей строк пропущено, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ст.ст.11, 626, 634, 638, 639, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed