Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в в Тлумацький районний суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 307828,89 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 29 вересня 2008 р. було укладено кредитну угоду №104 KU та договір про видачу траншу №104 KU/1, відповідно до яких позивачем надано [PERSON] кредит у сумі 100000,0 грн. [PERSON] одержала та використала за цільовим призначенням кредитні кошти у сумі 100000,0 грн., але прийняті на себе за договором кредиту зобов'язання щодо своєчасного його погашення не виконувала, допустила виникнення заборгованості станом на 29.12.2015 року в розмірі 307828,89 грн., яка складається з наступного: 61289,51 грн. - заборгованість за кредитом; 118128,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 113513,91 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 14646,61 грн. - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитною угодою, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку загальну суму боргу за кредитним договором та договором про видачу траншу в розмірі 307828,89 грн., а також понесені судові витрати. Відповідачка [PERSON] 01.11.2011 р. уклала шлюб з [PERSON] і після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «[PERSON]» (Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 29.02.2016 р., а.с. 65-66). В судове засідання представник позивача не з`явився, однак направив на адресу суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить справу розглянути без його участі. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. В направлених до суду додаткових поясненнях зазначив, що, оскільки термін дії кредитного договору та договору поруки не закінчився, строк позовної давності за договором поруки встановлений стронами 5 років і відповідач не заявляв вимоги про припинення договору поруки, то будь-які заперечення відповідача є безпідставними. Також в письмових поясненнях вказав, що за Рішенням Тлумацького районного суду від 14.11.2012 р. за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою №104 KU, яке вступило в законну силу, на даний час нерухоме майно не реалізовано, а тільки виставлено на продаж. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причин неявки не повідомила, була неодноразово повідомлена про час і місце судового розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, а також подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою №104 KU позивачем за рішенням Тлумацького районного суду було звернуто стягнення на нежитлове приміщення в с. Пужники, яке було предметом іпотеки на забезпечення зобов'язань за цим кредитним договором. Крім того зазначив, що порука на даний час є припиненою, оскільки позивач не звернувся з вимогою до нього, як до поручителя, або до суду протягом 6 місяців з моменту виникнення заборгованості по кредитному договору. Просив в задоволенні позову щодо нього відмовити. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Судом встановлено, що 29.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитну угоду № 104 KU та договір про видачу траншу №104 KU/1, згідно яких відповідачці було надано кредит в сумі 100000 грн. 00 коп. на ремонт нежитлового приміщення для облаштування в ньому магазину та залу для проведення урочистих подій, термін повернення кредиту й окремих частини - траншів кредиту, встановлювався договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід'ємними додатками до договорів про видачу траншів, але не пізніше 28.09.2018 року., зі сплатою відсотків в розмірі 25,5 % річних (а.с. 12-16). Кредитний договір № 104 KU та договір про видачу траншу № 104 KU/1 від 29.09.2008 р. діють до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 7.1 Кредитної угоди та п. 5.1. Договору про видачу траншу). Пунктом 6.8 Кредитної угоди передбачено 5-річний строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки. [PERSON] дав згоду на укладення позичальником [PERSON] кредитної угоди №104 KU від 29.09.2008 року, одержання позичальком кредитних коштів і їх використання відповідно до умов зазначеної угоди (а.с. 14 зворот). Для забезпечення виконання даного зобов`язання між ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] було укладено договір поруки № 104 KU від 29.29.2008 року (надалі - договір поруки), відповідно до умов якого [PERSON] (відповідач, поручитель) зобов'язався солідарно відповідати перед банком (позивач, кредитор) за виконання [PERSON] (відповідачка, боржник) зобов'язань в повному обсязі за Кредитним договором № 104 KU від 29.29.2008 року. Відповідно до п.п. 2, 4 договору поруки поручитель ([PERSON]) прийняв на себе обов'язок нести солідарну відповідальність перед банком за виконання обов'язків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ([PERSON].), включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 17). Також даним договором поруки (пп. 5,6,10,11) передбачено, що у випадку невиконання боржником будь-якого з обов'язків за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку, а поручитель зобов'язаний виконати вимогу кредитора протягом 5 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Договір поруки діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, а з вимогами щодо порушення права або законного інтересу сторони мають право звернутись до суду протягом 5 років. [PERSON] (відповідачка) одержала та використала кредитні кошти в сумі 100000,0 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № 1 від 30.09.2008 року (а.с. 38). Статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. [PERSON] прийняті на себе зобов'язання за Кредитною угодою щодо повернення суми кредиту, сплати процентів та інших платежів належним чином не виконувала та допустила виникнення заборгованості, внаслідок чого ПАТ КБ «ПриватБанк» вперше звернулось до Тлумацького районного суду з позовом від 09.10.2012 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на нерухоме майно (а.с. 101-104). Рішенням Тлумацького районного суду від 14.11.2012 р. за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості станом на 14.05.2012 р. за кредитною угодою №104 KU від 29.08.2012 р. в сумі 80475,18 грн., в т.ч.: 61289,51 грн. - заборгованість за кредитом; 13668,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1447,36 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 3820,24 грн. - штраф (процентна складова), на підставі іпотечного договору № 2763 від 01.10.2008 р. було звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та згідно рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області № 0916/2-12/2011 від 28.09.2012 року належить на праві власності по 1/2 частині кожному [PERSON] та [PERSON] (а.с. 71-72). Як вказує в своїх письмових поясненнях позивач та в запереченнях на позов відповідач, вищевказане нежитлове приміщення на даний час не реалізоване, а тільки виставлене для реалізації. Звернувшись до суду вдруге (позовна заява про стягнення заборгованості до Тлумацького районного суду від 12.01.2016 р., надійшла до суду 25.01.2016 р.), ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що станом на 29.12.2015 р. заборгованість [PERSON] (боржник) перед позивачем по Кредитній угоді складала 307828,89 грн., в т.ч.: 61289,51 грн. - заборгованість за кредитом; 118128,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 113513,91 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 14646,61 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 4-6). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачами по справі суду не представлено. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. При порівнянні розрахунків заборгованості [PERSON] за кредитним договором №104 KU, які були подані позивачем при першому зверненні до Тлумацького районного суду в 2012 р. (а.с. 105-106) та при другому зверненні до суду в 2016 р. (а.с. 4-6), з примірнику позовної заяви від 09.10.2012 р. (а.с. 101-104) та двох вимог про повернення кредиту від 31.05.2012 р. (а.с. 107, 108), судом встановлено, що при першому зверненні до суду позивачем до стягнення була розрахована вся сума заборгованості за кредитним договором, в т.ч. і заборгованість по тілу кредиту, строк сплати якої не настав. Тобто, звертаючись перший раз до суду, позивач змінив умови договору щодо строків повернення кредиту та знав, що його право на повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором порушене та вимагав його захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки після того, як позивач скористався своїм справом на дострокове погашення кредиту в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувши стягнення на предмет іпотеки, проте останній так і не був реалізований, внаслідок чого кредит не був погашений, а загальна сума заборгованості за кредитом зросла, 05.11.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав [PERSON] (поручителю) та [PERSON] (позичальник) повідомлення від 03.11.2015 року про наявну заборгованість за Кредитним договором №104 KU від 29.09.2008 року та про необхідність у термін не пізніше 5-ти календарних днів погасити заборгованість по грошових зобов'язаннях за Кредитним договором (а.с. 8-11). Однак, зазначені вимоги не були виконані відповідачами по справі. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно із ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що на момент розгляду справи рішення Рішення Тлумацького районного суду від 14.11.2012 р. за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості станом на 14.05.2012 р. за кредитною угодою №104 KU від 29.08.2012 р. не було виконано, предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов'язання відповідачки [PERSON] за кредитним договором не припинилося, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату відсотків залишалося дійсним і підлягє судовому захисту. Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Отже звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, у справі № 3-71гс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Крім цього, такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 лютого 2016 року, у справі № 6-1080цс15. З врахуванням вищанаведеного, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитною угодою № 104 KU та договором про видачу траншу №104 KU/1 від 29.09.2008 р. підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитною угодою № 104 KU та договором про видачу траншу №104 KU/1 від 29.09.2008 р., слід зазначити наступне. У Постанові Верховного суду України від 17.09.2014 р. по справі №6-53цс14 зроблено правовий висновок щодо застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - частини четвертої статті 559 ЦК України у поєднанні з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як передбачено ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] від 29.09.2008 р. вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З врахуванням вищенаведного, суд приходить до висновку про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 29.09.2008 р., оскільки вимогу до поручителя [PERSON] про повернення боргових сум кредитор пред'явив більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, яке було змінено банком внаслідок реалізації його права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України щодо дострокового стягнення всієї суми заборгованості за кредитом внаслідок невиконання [PERSON], як позичальником, її зобов'язань за кредитною угодою. Аналогічний правовий висновок щодо припинення поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України висловлений в постановах Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справа № 6-28цс14), від 20.04.2016 р. (справа № 6-2662цс15). З врахуванням вищанаведеного, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитною угодою № 104 KU та договором поруку від 29.09.2008 р. слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 4617,43 грн., понесені ним внаслідок спрлати судового збору, що підтвердується платежним дорученням № ВО902В0ZNNвід 12.01.2016 р. (а.с. 1). На підставі ст.ст. 251, 252, 525, 526, 530, 549, 550, 554, 559, 599, 610, 611, 612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial