Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» 03.06.2015 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 03.08.2016 року, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 28.07.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11376889000, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 36140,00 доларів США зі сплатою 13,20 % річних. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 28.07.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Разом з тим, позичальник свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 02.08.2016 року склав 9514,86 доларів США, з яких: 6935,88 доларів США кредитна заборгованість, в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту з серпня 2014 року 5086,96 доларів США; 2578,98 доларів США заборгованість по процентам. Заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02.08.2016 року складає 90617,24 грн., з яких: 75314,66 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 15302,58 грн. пеня за прострочення сплати процентів. Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за кредитним договором, процентів за користування кредитом в розмірі 9514,86 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 90617,24 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір. 14.09.2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 24.01.2017 року, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 28.07.2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 113768890000, за умовами якого він зобовязався повернути Банку кредитні кошти в сумі 36140,00 доларів США (еквівалент 175018,79 грн.) зі строком повернення не пізніше 28.07.2015 року. Позичальник зобовязується повертати кредит шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 658,00 доларів США. [PERSON], уклавши з позивачем договір в іноземній валюті та розрахувавшись за автомобіль [PERSON] з ДП «Ніко-Дніпропетровськ» шляхом переведення на його рахунок гривні, сам надав безумовний доказ того, що даний правочин є удаваним, адже в результаті його укладення Банк не позбавляється права власності на валюту, а у власність позичальника в оплату придбання автомобілю переходить саме гривня, і розмір гривневої суми відповідачеві відомо. Вважає, що Банком порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не було повідомлено позичальника про сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків та погіршення становища споживача. [PERSON] просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11376889000 від 28.07.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. 24.01.2017 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим. В обґрунтування позову посилалась на те, що 28.07.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11376889000, за умовами якого [PERSON] зобовязався повернути Банку кредитні кошти в сумі 36140,00 доларів США (еквівалент 175018,79 грн.) зі строком повернення не пізніше 28.07.2015 року. 28.07.2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки. [PERSON] вважає, що договір поруки є припиненим, оскільки позичальником не було предявлено протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання вимоги до поручителя шляхом предявлення позову, а було предявлено лише вимогу. [PERSON] просила суд визнати договір поруки № 22012 від 28.07.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» припиненим, застосувати до договору поруки строк позовної даності; стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640,00 грн. У судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] (позивачі за зустрічними позовами) у судове засідання не зявились. Представник [PERSON] та [PERSON] [PERSON] позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» не визнала в повному обсязі, зустрічні позови підтримала та просила їх задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28.07.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11376889000, за умовами якого позичальник зобовязався повернути кредитні кошти у розмірі 36140,00 доларів США та сплатити плату за кредит, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 175018,79 грн. у термін не пізніше 28.07.2015 року. Позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 658,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів (а.с. 4-12 том 1). Відповідно до п. 1.3.1. Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 13,00 % річних. Згідно п. 2.1 Договору у забезпечення виконання усіх зобовязань за Договором, позичальник передає в заставу транспортний засіб марки Mitsubishi Outlander, 2008 р.в., д/н [NUMBER]. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 28.07.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 220012, за умовами якого поручитель зобовязалась перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобовязань, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 11376889000 від 28.07.2008 року, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 13-15 том 1). Відповідно до п. 3.1. Договору поруки, цей договір діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобовязань боржника в рахунок виконання зобовязань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, [PERSON] на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань. Тобто, умови цього договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів. Судом взято до уваги, що станом на час укладання кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки і що цей детальний розпис повинен бути викладений як окремий документ. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 у справі № 6-1341цс15. При цьому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230, 235 ЦК України, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним, а [PERSON] не довів, що оспорюваний кредитний договір є удаваним правочином. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим суд зауважує наступне. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16. [PERSON] Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та зазначила, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Судом встановлено, що вперше банк звернувся до поручителя [PERSON] 26.02.2015 року із вимогою за № 30-11/22666 про дострокову сплату кредитних коштів протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги, яка була отримана [PERSON] 03.03.2015 року, а отже кредитором було встановлено новий строк виконання основного зобов'язання, 04.04.2015 року. Суд приймає до уваги, що, пред'явивши в межах строку дії кредитного договору досудову вимогу від 26.02.2015 року, банк встановив новий строк виконання основного зобов'язання до 04.04.2015 року. Банк звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості 03.06.2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, а тому відсутні правові підстави стверджувати, що порука є припиненою, у звязку з чим зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Встановлено, що [PERSON] не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість станом на 02.08.2016 року в розмірі 9514,86 доларів США, з яких: 6935,88 доларів США кредитна заборгованість, в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту з серпня 2014 року 5086,96 доларів США; 2578,98 доларів США заборгованість по процентам; та заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02.08.2016 року складає 90617,24 грн., з яких: 75314,66 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 15302,58 грн. пеня за прострочення сплати процентів, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 5-16 том 2). Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору позичальник зобовязався повернути кредитні кошти у розмірі 36140,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 175018,79 грн. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28.07.2015 року. Позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 658,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Відповідного до п. 6.1. Кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з подій, що зазначена у пункті 3.1.2. Договору, Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п. 1.2.2. Договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. Згідно з пунктом 6.2. Кредитного договору у разі застосування банком права, передбаченого пунктом 6.1.2. Кредитного договору порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою за адресою позичальника. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов'язань позичальника за договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 (сорок першого) календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит. Судом встановлено, що 26.02.2015 року банк (кредитор) надіслав відповідачам [PERSON] та [PERSON] вимогу про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги. Вказана вимога була отримана відповідачами 03.03.2015 року (а.с. 17-21 том 1). Згідно з умовами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «УкрСиббанк» використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, кредитор використав передбачене вищенаведеною частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання, тому саме із зміненого банком дня виконання основного зобов'язання починається відлік трирічного строку для пред'явлення вимоги до боржника. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Вказані правові висновки викладені у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Враховуючи, що вимогу про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором відповідачі отримали 03.03.2015 року (а.с. 21 том 1), кредитором у порядку реалізації свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, було змінено строк виконання основного зобов'язання повернення кредиту у повному обсязі, починаючи з 32 дня після отримання вимоги, тобто 04.04.2015 року. Своїми діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені Кредитним договором проценти за кредитом після направлення вимоги припинилося. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Ці висновки узгоджуються з позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Приймаючи до уваги те, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, предявивши відповідачам вимогу про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яка була ними отримана 03.03.2015 року, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Тому позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України в частині стягнення відсотків, передбачених умовами договору, нарахованих після 04.04.2015 року (сплив строку вимоги про дострокове повернення кредиту), оскільки позивач має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем не заявлялись, а суд відповідно до статті 13 ЦПК України зобов'язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 90617,24 грн., починаючи з 03.08.2015 року задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. З урахуванням того, що пеня розрахована позивачем за період після закінчення строку дії договору (04.04.2015 року), що за її правовою природою виключає можливість її нарахування у зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 90617,24 грн. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року № 359/2327/15-ц (№ 61-13103св18). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11376889000 від 28.07.2008 року станом на 31.03.2015 року в розмірі 7179,73 доларів США (сім тисяч сто сімдесят девять доларів США 73 центи), з яких: 6935,88 доларів США заборгованість за кредитом; 243,85 доларів США заборгованість по процентам. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Суд стягує з відповідачів рівними частками на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 2669,09 грн. (177939,02 грн. х 4896,44 грн. : 326429,01 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial