Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач 10 листопада 2014 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділення в натурі частки нерухомого майна у спільній сумісній власності та визнання права власності (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що являється співвласником квартири №57 в буд.№3 на ж/м [PERSON] у м. Дніпропетровську, розмір частки якого становить 1/4 частина квартири. Дана квартира складається із двох ізольованих кімнат, коридору, санвузла, кухні та балкону, загальною площею 43,3 кв.м. та житловою 24,60 кв.м. На теперішній час в квартирі проживають [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] проживає в [INFO], яка належить їй на праві приватної власності. Зазначив, що власного житла у м. Дніпропетровську не має, та мешкає у сільській місцевості. Наголосив, що [PERSON] забезпечена житлом в м. Дніпропетровську і може не користуватися належній їй на праві спільної сумісної власності 1/4 частиною квартири №57 в буд.№3 на ж/м [PERSON] у м. Дніпропетровську. Оскільки, позивач є співвласником вищевказаної квартири він вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить виділити йому в натурі належно йому у спільній власності частку, а саме: ізольовану кімнату площею 10,5 кв.м., в квартирі №57 в буд.№3 на ж/м [PERSON] у м. Дніпропетровську та визнати за ним право власності на цю кімнату, залишивши у загальній власності та у загальному користуванні кухню площею 6,9 кв.м., коридор площею 6,1 кв.м., санвузол площею 4,8 кв.м. Позивач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.92). Співвідповідачка [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Представником до суду надано письмову заяву, в якій він просить справу розглядати без своєї присутності. Проти позовних вимог заперечує у повному обсязі (а.с.93). Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, у відповідності до ч.6 ст.74 ЦПК України, шляхом направлення СМС-повідомлення на номера мобільних телефонів, про що свідчать довідки про доставку СМС-повідомлення в матеріалах справи (а.с.88,89). Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилали. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира № 57 в буд.№3 на ж/м [PERSON] у м.\~Дніпропетровську на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у розмірі 1/4 частини квартири кожному співвласнику (а.с.5). Вищевказана квартира має загальну площу 43,3 кв.м, житлову 24,6 кв.м., та складається із: коридору 6,1 кв.м., санвузла 4,8 кв.м., житлової 14,1 кв.м., житлової 10,5 кв.м., кухні 6,9 кв.м., балкону 0,9 кв.м. (а.с.7). [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], про що свідчить відмітка в паспорті позивача (а.с.9). Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України від 25.11.2014 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], а [PERSON] та [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м [PERSON], буд.№3, кв.№57 (а.с.20). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16\~липня 2014 року розірвано (а.с.12). Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст..355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до абз. 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.\~ За змістом ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Достовірно встановлено, що квартира № 57 в буд. №3 на ж/м [PERSON] у м.\~Дніпропетровську, є у спільній частковій власності сторін. Позивач звернувся з позовом з підстав, передбачених ст. 356 ЦК України, згідно якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст..358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Суд зауважує, що позивачем не заявлялось вимог щодо проведення судової технічної експертизи задля визначення варіантів виділу співвласникам ізольованих жилих та інших приміщень із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Крім того, суду наголошує на тому, що позивач звернувся фактично з позовом про виділ частки квартири в натурі, а не про визначення порядку користування всією квартирою. Позов фактично складається із двох частин: поділ житлового приміщення і визнання права власності на виділену частину. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. [PERSON]\~\~за захистом свого права шляхом встановлення порядку володіння та користування квартирою не звертався. Само по собі посилання [PERSON]\~\~у позовній заяві про виділ квартири на норми ст. 358 ЦК України не відповідає порядку пред'явлення позову про встановлення порядку володіння та користування майном, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. А тому, підстав для вирішення спору про встановлення порядку користування квартирою № 57 в буд. №3 на ж/м [PERSON] у м.\~Дніпропетровську, немає. Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є незаконними, безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позиваечм судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed