Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач 03.03.2016 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення сплачених коштів. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що 20.10.2015 р. між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 001632, згідно п.1.3 якого відповідачлізингодавець зобовязується придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивачлізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предметом договору згідно п.1.1 договору є транспортний засіб Jinma 260E обємом двигуна 1,5 диз. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 6583,33 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 158000 грн., сума виплат авансового платежу 3291,67 доларів США, щомісячний авансовий платіж 274,31 доларів США, адміністративний платіж (10%) 658,33 доларів США, комісія за передачу (3%) 197,50 доларів США. Того ж дня 29.10.2015 р. він здійснив адміністративний платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 15800 грн., що підтверджується квитанцією № 34 від 29.10.2015 р. Оспорюваний договір містить несправедливі умови, які не відповідають принципу справедливості і добросовісності та ставлять у дисбаланс договірні права і обовязки на шкоду йому як споживачеві, обмежуючи його права як споживача. Це, зокрема, п.1.4 договору, який суперечить положенням ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця (постачальника) та лізингодавця за зобовязанням по продажу (поставці) предмета лізингу щодо його якості, комплектності, справності. Згідно п.5.4 оспорюваного договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що повязано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу; при цьому на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Згідно п.10.15 він як лізингоодержувач позбавлений права відмовитися від зміни (збільшення) лізингових платежів, а за таку відмову встановлена його відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Положення ст.12 встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише щодо лізингоодержувача, усуваючи відповідальність відповідача, надаючи йому, зокрема, право не повертати адміністративний платіж у випадку дострокового розірвання договору споживачем (п.12.1), у результаті чого останній позбавлений можливості захистити свої права і інтереси у випадку порушення лізингодавцем умов договору. Адміністративний платіж згідно договору виходить за межі вичерпного переліку лізингових платежів, передбаченого ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», та є по своїй суті платою за укладення самого договору і не повертається в жодному випадку. З урахуванням правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, вважає, що умови оспорюваного договору є несправедливими відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною; у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ч.1 ст.227 ЦК України; за своєю правовою природою оспорюваний договір є змішаним договором і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути з відповідача 15800 грн. сплачених коштів. Позивач у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не зявився повторно, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не повідомив суду про причини неявки свого представника в судове засідання, у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 29.10.2015 р. між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 001632, згідно п.1.3 якого відповідачлізингодавець зобовязується придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивачлізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с.14-21). У відповідності з вимогами ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору згідно п.1.1 договору є транспортний засіб Jinma 260E обємом двигуна 1,5 диз. Відповідно до п.8.2 та додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 6583,33 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 158000 грн., сума виплат авансового платежу 3291,67 доларів США, щомісячний авансовий платіж 274,31 доларів США, адміністративний платіж (10%) 658,33 доларів США, комісія за передачу (3%) 197,50 доларів США. 29.10.2015 р. позивач сплатив на розрахунковий рахунок відповідача адміністративний платіж в сумі 15800 грн., що підтверджується наданим позивачем та долученим до матеріалів справи оригіналом квитанції № 34 від 29.10.2015 р. (а.с.43). Встановлений договором адміністративний платіж виходить за межі переліку лізингових платежів, передбаченого ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», та є по своїй суті платою за укладення самого договору і не повертається в жодному випадку. Відповідно до п.1.4 оспорюваного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо; за цими зобовязаннями відповідає продавець. Згідно вимог ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) вказаного предмета. З огляду на те, що вибір продавця предмета лізингу за оспорюваним договором здійснює відповідач, так як у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися позивач у випадку порушення якості, комплектності, справності та інших умов з продажу товару, то п.1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності у частині порушення умов продажу предмета лізингу суперечить положенням ст.808 ЦК України. Згідно п.5.4 оспорюваного договору лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування або стану предмета лізингу. Таким чином, лізингодавець звільняється від такої відповідальності Однак, на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу та супутніх ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 оспорюваного договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду до основного договору і підписують акт коригування вартості предмета лізингу; при цьому передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого лізингоодержувач забовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Положення ст.12 оспорюваного договору встановлюють жорстку односторонню відповідальність за порушення умов договору лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, усуваючи від відповідальності відповідача, надаючи йому, зокрема, право не повертати адміністративний платіж у випадку дострокового розірвання договору споживачем (п.12.1), у результаті чого останній позбавлений можливості захистити свої права і інтереси у випадку порушення лізингодавцем умов договору. Згідно п.16.7 спірного договору у разі передачі лізингодавцем прав та обовязків за даним договором третім особам та при переході права власності на предмет лізингу до третьої особи умови даного договору може бути змінено на розсуд третьої особи, про що лізингоодержувач і третя особа зобовязані укласти відповідний договір про зміну умов договору; у разі відмови лізингодавця підписати договір про зміну умов договору лізингоодержувач зобовязаний на протязі 10 днів повернути предмет лізингу третій особі, при цьому сплачені лізингоодержувачем кошти поверненню не підлягають. Суд вважає, що наведені положення оспорюваного договору є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні даного спору суд враховує викладену нижче правову позицію Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи вказану норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду України; враховуючи встановлену судом обставину, що передбачений оспорюваним договором обовязок позивача сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, повязаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб, яка потребує відповідної ліцензії, та обставину щодо відсутності у відповідача такої ліцензії; враховуючи встановлені обставини щодо несправедливості умов оспорюваного договору, у якому виключені або обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором і законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно всупереч вимогам чинного законодавства значно розширені права лізингодавця, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених за договором коштів у розмірі 15800 грн. З відповідача слід стягнути 1102,40 грн. судового збору в дохід державного бюджету (по 551,20 грн. за кожну з двох задоволених вимог). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3 ч.1 п.6, 215, 216, 220 ч.1, 227, 509 ч.3, 628 ч.2, 799, 806, 808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: approved