Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач 02.01.2019 р. звернувся до суду з позовом в якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: м. Херсон, вулиця Комарова, буд. 13, мотивуючи тим, що він є власником спірного житлового будинку, у якому зареєстрований відповідач, але у вказаному будинку не проживає більше 35-ти років, у звязку з оформленням субсидії він неодноразово просив відповідача знятися з реєстраційного обліку, проте йому було відмовлено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.02.2019 року задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання свідків та розгляд справи відкладено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення аналогічні викладеним в позові обставинам. Проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення не заперечував. Наполягав на тому, що відповідач не є членом сім'ї позивача, він просто його рідний брат. Позивач позов підтримав в повному обсязі, вказав, що відповідач на його прохання знятися з реєстраційного обліку не реагує, внаслідок чого він змушений звернутися до суду. Проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає, що у позивача є брат, але вона з 1972 року (моменту її проживання по сусідству) не бачила, що [PERSON] проживає у спірному будинку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає, він брат [PERSON], у спірному домоволодінні він його не бачив вже 23-25 років. Суд, заслухав вступне слово представника позивача, позивача, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, та допитавши свідків, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. [PERSON] є власником житлового будинку №13 у місті Херсоні по вулиці Комарова, що підтверджено договором дарування, посвідченим 05.08.1997 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №2-2104; договором дарування частини жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу 08.04.2004 року за реєстровим №1127 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152155970 від 09.01.2019 р. (арк. справи 7, 8, 23). З копії будинкової книги на будинок №13 по вул. Комарова у м. Херсоні вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (арк. справи 9-11). Відповідно до довідки про склад сімї № 62 від 26.11.2018 року виданої Органом самоорганізації населення квартальним комітетом №13 Корабельного виконкому районної у м. Херсоні ради за адресою: м.Херсон, вул. Комарова, буд. 13 зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (брат) за цією адресою не проживає (арк. справи 12). Згідно акту складеного 02.01.2019 року Органом самоорганізації населення квартального комітету №13 Корабельного виконкому районної у місті Херсоні ради та затвердженого головою квартального комітету №13 Корабельного р-ну за адресою: м. Херсон, вул. Комарова, буд. 13 [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 11.05.1982 року, але не проживає з 1984 року (арк. справи 18). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. В судовому засіданні встановлено, що вселення відповідача до спірного житлового будинку відбулося 11 травня 1982 року. Позивачем визнано, що відповідач є його рідним братом та був членом сім'ї колишнього власника житлового примиіщення - матері сторін [PERSON] (вона ж [PERSON]) Олексіївни. У 1997 році [PERSON] подарувала позивачеві 49/100 ч. житлового будинку, а у 2004 році інші 51/100 частини спірного житлового будинку, а тому з моменту реєстрації права власності за позивачем на спірний житловий будинок в повному обсязі 14.04.2004 року (арк справи 23) позивач став єжиним власником спірного житлового приміщення. Таким чином, відповідно до встановлених судом фактичних обставин у справі на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника будинку [PERSON], яка 08 квітня 2004 року остоточно розпорядилася зазначеним домоволодінням в повному обсязі, подарувавши його позивачу. Доказів, що відповідач, як рідний брат проживав з позивачем однією сім'єю суду не надано. Крім того, з показань свідків вбачається, що відповідач у спірному домоволодінні не проживав зі слів свідка [PERSON] 23-25 років, а зі слів свідка [PERSON] взагалі з 1972 року. Останній договір дарування був оформлений у 2004 році, тобто відсутні підстави вважати, що при набутті позивачем права власності його рідний брат [PERSON] був членом його сім'ї в розумінні ст. ст. 64, 156 ЖК Української РСР. Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами, що відповідач вселилися та проживав у будинку зі згоди колишнього власника, не є членом сім'ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язаний, суд приходить до висновку обгрунтованість позову, внаслідок чого порушене право власності позивача на домоволодіння на підставі статті 391 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 12 березня 2019 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved