Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Підстава позову (позиція позивача): позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку позивач проживала в кімнаті площею 15,5 кв.м., позначеною на плані №1-10, що розташована на другому поверсі будинку. З позивачем у вказаному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка є донькою позивача. В січні 2009 року позивач подарувала відповідачу Ѕ частину будинку по [ADDRESS] . 10.04.2020 відповідачка по справі вигнала з місця постійного проживання позивача, створивши конфліктні ситуації. 10.04.2020 позивач звернулася в Стрийський ВП ГУНП у Львівській області з заявою про те, що її донька [PERSON] вигнала її з будинку, 17.04.2020 позивач отримала відповідь про те, що в діях [PERSON] вбачаються цивільно-правові відносини, їй рекомендовано звернутися до суду. Крім того, у вказаному листі зазначено, що на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. З 10.04.2020 позивач фактично проживає у другої доньки [PERSON] . Незважаючи на неодноразові прохання позивача усунути перешкоди та надати можливість проживати в житлі, в якому проживала позивач, відповідач чинить їй перешкоди та не впускає в житло. Просить суд вселити її у будинок [ADDRESS] , зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] , визначити для неї кімнату для проживання позначену на плані №1-10, площею 15,5 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України пояснила, що житловий будинок по [ADDRESS] вони з чоловіком побудували в 1977-1978 рр., проживали разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] . Після смерті чоловіка у 2005 році, вона подарувала будинок двом донькам: [PERSON] 39/100 (ІІ поверх) будинку та [PERSON] 61/100 (І поверх) будинку. Вона весь час проживала у житловій кімнаті, яка розташована на ІІ поверсі будинку разом з [PERSON] , вони спільно користувалися кухнею. 10.04.2020 вона як завжди піднялася на ІІ поверх будинку і не змогла потрапити до своєї житлової кімнати, так як двері на ІІ поверх були зачинені. На другий день [PERSON] через вікно викинула її особисті речі, а вона сиділа під будинком і плакала, не могла пережити того, що донька, якій вона подарувала частину будинку, так з нею вчинила. Крім того, відповідачка забрала її особисті документи, хоча вказує, що не забирала. На І поверсі будинку, де є дві кімнати, проживає її друга донька [PERSON] та онук [PERSON] . Після того, як донька [PERSON] вигнала її з кімнати ІІ поверху, де розташовані три кімнати, вона змушена проживати в кімнаті онука на І поверсі. Цим подіям передував конфлікт між доньками з приводу водопостачання. Представник позивача - адвокат Мундяк М.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд врахувати, що будинок належав на праві власності позивачу, яка після смерті чоловіка подарувала його двом донькам; позивач є особою пенсійного віку; на ІІ поверсі розташовані три кімнати, а на І поверсі дві кімнати; у позивача відсутнє інше житло, де б вона мала змогу проживати; на ІІ поверсі вона мала окрему кімнату, а на даний час проживає в кімнаті онука. Позиція відповідача та третьої особи: 09.06.2020 представник відповідача - адвокат Олексишин І.Ю. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, виходячи з наступного. [PERSON] є власником 39/100 будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 11.12.2008. Власником інших 61/100 часток зазначеного житлового будинку є її сестра [PERSON] . Протягом останніх років за час спільного проживання в будинку між відповідачкою та її сестрою - третьою особою по справі часто виникали побутові сварки та конфлікти. Так, 10.04.2020, коли виникла чергова конфліктна ситуація між сестрами, позивачка стала підтримувати [PERSON] , після чого заявила, що йде проживати до неї - на перший поверх цього ж житлового будинку. Наступного дня, 11.04.2020 позивачка разом зі своїм онуком [PERSON] забрала з кімнати, в якій вона проживала всі свої особисті речі. При цьому позивачка вільно ходила по житловому будинку, а в кінці закрила відповідачку на ключ. Тому відповідачка змушена була виходити з будинку через вікно та змінити серцевину замка. З того часу сторони між собою не спілкуються та перебувають в неприязних відносинах. Вважає, що доводи позивачки про перешкоди в користуванні житловим будинком спростовуються тим фактом, що позивачка і надалі в ньому проживає, займає житлову кімнату на І поверсі, вільно користується всіма допоміжними приміщеннями, комунікаціями та вигодами у будинку. Забравши свої речі, позивачка з власної ініціативи переселилась до іншої кімнати на І поверсі по причині неприязних відносин з відповідачкою. Позовні вимоги щодо вселення вважає безпідставними, так як позивач проживає в цьому ж житловому будинку, а тому її право на проживання не порушено, жодних перешкод у користуванні житловим будинком відповідачка не створює. Покликаючись на ст.ст. 150,156 ЖК України, ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зазначає, що письмових договорів між сторонами щодо порядку користування приміщеннями житлового будинку не укладалося. Вважає, що право на користування конкретним житловим приміщенням у будинку повинно визначатися власником. Враховуючи той факт, що позивачка надалі продовжує проживати у житловому будинку, як член сім`ї власника будинку, а також не довела належними доказами, що відповідачка чинить їй перешкоди, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач [PERSON] , будучи допитаною судом як свідок на підставі ст.92 ЦПК України дала пояснення про те, що конфлікт розпочався між нею та сестрою, коли майстри прийшли проводити водопостачання до ІІ поверху житлового будинку по [ADDRESS] . Сестра перешкоджала у проведенні водопостачання, їй попередньо передзвонила мати. Вона не зачиняла двері на ІІ поверх будинку і мати без перешкод могла туди потрапити. Дійсно на другий день онук передавав речі матері через вікно, але вона їх не викидала. Пізніше ними було виламано замок та забрано ключі, а тому вона змушена була змінити замок. З 10.04.2020 мати на ІІ поверх не приходила, хоча вони разом прожили близько 11 років. Дійсно відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Представник відповідача - адвокат Олексишин І.Б. просить в задоволенні позову відмовити та врахувати, що конфлікт між сторонами виник через відсутність водопостачання на ІІ поверсі будинку; позивач підтримала другу доньку у цьому конфлікті та самостійно переселилася на І поверх будинку; на наступний день після конфлікту разом з онуком забрала всі свої особисті речі; доступ до горища у позивачки є; жодні перешкоди позивачці відповідачкою не чиняться, оскільки вона і надалі проживає у вказаному житловому будинку, користується всіма допоміжними приміщеннями; вважає, що лише власник може визначити, яким приміщенням може користуватися член його сім`ї; на ІІ поверсі на даний час немає водопостачання та опалення. Третя особа [PERSON] пояснила суду, що її мати - позивачка по справі до конфлікту між нею та відповідачкою не мала жодного відношення. Сестра вигнала мати з її кімнати, викинула її речі, а вона забрала мати до себе. Просить суд врахувати, що на І поверсі лише дві кімнати, одну з яких займає вона, а другу - її син, на даний час в цій кімнаті проживає її мати, а на ІІ поверсі - три кімнати. Відповідачка неодноразово перешкоджала матері у проході до горища. Вона перекрила відповідачці воду, оскільки та вимкнула їй світло в свій час. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді від 18.05.2020 провадження у справі відкрито /а.с.17/. 05.06.2020 представником позивача - адвокатом Мундяк М.М. подано клопотання про виклик свідків /а.с.25/. 09.06.2020 представником відповідача - адвокатом Олексишин І.Ю. подано до суду відзив на позовну заяву /а.с.30-32/. Ухвалою суду від 25.08.2020 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду /а.с.52/. Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Згідно технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] , такий видано 14.11.2011 на ім`я [PERSON] та [PERSON] Загальна площа житлового будинку 230,3 кв.м., житлова - 76,7 кв.м, допоміжна - 153, 6 кв.м., кількість житлових кімнат - 5, всього - ІІ поверхи /а.с.6-9/. Згідно відповіді керуючого справами виконкому Моршинської міської ради №110/06.28 від 21.04.2020, на заяву [PERSON] повідомлено, що відносини щодо користування житлом та вселення в будинок, який перебуває в приватній власності є цивільно-правовими відносинами, за вирішенням яких слід звернутися до суду /а.с.10/. Згідно відповіді начальника Стрийського ВП ГУНП у Львівській області №4093 від 17.04.2020, заява [PERSON] про неправомірні дії [PERSON] зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян», рекомендовано для захисту прав та законних інтересів звернутися до суду. Одночасно повідомлено, що на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП /а.с.11/. Згідно договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11.12.2008, посвідченого державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Львівської області 11.12.2008, зареєстрованого в реєстрі за №846, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 39/100 ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: приміщення «1-8», «1-9», «1-10», «1-12», «1-13», «1-14», «1-15», загальною площею 76,8 кв.м., житловою площею 52,3 кв.м., Ѕ гаража літ «Б», Ѕ вбиральні літ «В», Ѕ навісу літ «Г», Ѕ воріт №1, Ѕ огорожі №2, Ѕ замощення літ «І», площею 76,8 кв.м. Право власності дарувальника підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, посвідчене державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 12.05.2006 за реєстровим №1-2186, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10693218, виданого 20.05.2006 /а.с.33/. Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №28873374 від 02.02.2011, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 39/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] /а.с.34/. Згідно договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 31.01.2009, посвідченого нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Львівської області 31.01.2009, зареєстрованого в реєстрі за №07, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 61/100 ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: підвал «І-VІ» загальною площею 65,6 кв.м., приміщення «1-1», «1-2», «1-3», «1-4», «1-5», «1-6», «1-7», загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м., в складі двох житлових кімнат і однієї кухні, Ѕ гаража літ «Б», Ѕ вбиральні літ «В», Ѕ навісу літ «Г», Ѕ воріт №1, Ѕ огорожі №2, Ѕ замощення літ «І», площею 140,4 кв.м. Право власності дарувальника підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, посвідчене державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 12.05.2006 за реєстровим №1-2186, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10693218, виданого 20.05.2006 /а.с.48/. Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №32181676 від 24.11.2011, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 61/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] /а.с.49/. Згідно довідки в.о. начальника відділу архітектури та містобудування виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області №15 від 29.04.2020, житловий будинок [PERSON] та [PERSON] знаходиться по [ADDRESS] , згідно схеми назв нумерацій будинків в місті Моршині від 1997 року. Окремих адресних номерів частинам житлового будинку не присвоювалось /а.с.50/. Згідно довідки виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області №1436 від 22.06.2020, виданої [PERSON] , по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник; [PERSON] - мати; [PERSON] - сестра; [PERSON] - племінник /а.с.51/. Згідно акту ПЖКГ Моршинської міської ради Львівської області від 18.12.2020, водопостачання в житловому будинку по [ADDRESS] абонента [PERSON] станом на 18.12.2020 відсутнє /а.с.71/. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Захист права власності встановленийст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другоюстатті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та непорушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку Згідно положеньст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сімї» членами сімї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних звязках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї' якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 12.05.2006 за реєстровим №1-2186, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10693218, виданого 20.05.2006, позивач [PERSON] була власником житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11.12.2008, посвідченого державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Львівської області 11.12.2008, зареєстрованого в реєстрі за №846, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 39/100 ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: приміщення «1-8», «1-9», «1-10», «1-12», «1-13», «1-14», «1-15», загальною площею 76,8 кв.м., житловою площею 52,3 кв.м., Ѕ гаража літ «Б», Ѕ вбиральні літ «В», Ѕ навісу літ «Г», Ѕ воріт №1, Ѕ огорожі №2, Ѕ замощення літ «І», площею 76,8 кв.м.. Згідно договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 31.01.2009, посвідченого нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Львівської області 31.01.2009, зареєстрованого в реєстрі за №07, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 61/100 ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що відповідач по справі [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] є співвласниками частин житлового будинку по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані та проживають: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Згідно договорів дарування, відповідачці по справі [PERSON] належать приміщення, які розташовані на ІІ поверсі житлового будинку, зокрема три житлові кімнати; а третій особі по справі [PERSON] - приміщення, які розташовані на І поверсі житлового будинку, зокрема дві житлові кімнати. Після укладення договору дарування і впродовж одинадцяти років, позивач [PERSON] проживає в житловому будинку по [ADDRESS] та займала житлову кімнату, позначену на плані № «1-10» площею 15,5 кв.м. Однак, внаслідок конфлікту, який виник між відповідачкою та третьою особою 10.04.2020, відповідач [PERSON] вигнала свою матір - позивачку по справі з її кімнати, яка розташована на ІІ поверсі житлового будинку та викинула всі її особисті речі, та перешкоджає користуванню цим житловим приміщенням, змінила замки. Після вказаного конфлікту позивачка по справі проживає в житловій кімнаті, яка розташована на І поверсі житлового будинку. Встановлені обставини підтверджуються, зокрема, наступними дослідженими в судовому засіданні доказами: -відповіддю керуючого справами виконкому Моршинської міської ради №110/06.28 від 21.04.2020, згідно якої на заяву [PERSON] повідомлено, що відносини щодо користування житлом та вселення в будинок, який перебуває в приватній власності є цивільно-правовими відносинами, за вирішенням яких слід звернутися до суду /а.с.10/. -відповіддю начальника Стрийського ВП ГУНП у Львівській області №4093 від 17.04.23020, згідно якої заява [PERSON] про неправомірні дії [PERSON] зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян», рекомендовано для захисту прав та законних інтересів звернутися до суду. Одночасно повідомлено, що на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП /а.с.11/. -показаннями в судовому засіданні позивача, яка була допитана судом в якості свідка та пояснила, що через конфлікт, який виник 10.04.2020 між її доньками, відповідачка по справі [PERSON] вигнала її з житлової кімнати, яку вона займала понад 10 років та чинить перешкоди у користуванні вказаною житловою кімнатою; -показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що відповідачка зачинила перед позивачем двері в житлову кімнату і не впускає у кімнату, змінила замки. Їй відомо про конфлікт у квітні 2020 року зі слів позивача. Вона бачила, що до житлового будинку позивача не раз приїжджали працівники поліції; -показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що позивач тривалий час проживала на ІІ поверсі будинку разом з відповідачкою. Вона була свідком тих подій, як відповідачка викидала речі позивачки через вікно житлового будинку. Позивачка приходила до неї та скаржилася, що відповідачка не впускає її у кімнату, де вона проживала. І коли приїжджає онук, вона фактично немає де ночувати; -показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що донька вигнала матір з її кімнати, речі викинула з вікна наступного дня. Їй відомо про ці обставини зі слів позивачки; -договорами дарування від 11.12.2008 та 31.01.2009, згідно яких відповідачці по справі [PERSON] належать приміщення, які розташовані на ІІ поверсі житлового будинку, зокрема три житлові кімнати; а третій особі по справі [PERSON] - приміщення, які розташовані на І поверсі житлового будинку, зокрема дві житлові кімнати. З наведеного вбачається, що у відповідача, на ІІ поверсі є три кімнати, а у позивача на І поверсі лише дві кімнати. З пояснень сторін, допитаних у судовому засіданні та свідків, матеріалів справи встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки, та сторони не можуть домовитись щодо спільного користування майном. При прийнятті судового рішення, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, згідно якої, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦУ України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування позивачу кімнату, яку вона займала понад десять років, яка розташована на ІІ поверсі будинку, а саме житлову кімнату, позначену на плані № «1-10» площею 15,5 кв.м. в будинку [ADDRESS] , оскільки позивач є членом сім`ї відповідача в розумінні закону, а відтак, має право на проживання в її частині будинку. Суд враховує, що будинок немає окремих адресних номерів, а відтак, позивач має право проживати, як на І, так і на ІІ поверсі будинку. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Таке рішення суду зумовлене зокрема тим фактом, що позивач тривалий час проживала у спірній кімнаті, у розпорядженні відповідача є три житлові кімнати, розташовані на ІІ поверсі, а у третьої особи - дві житлові кімнати, розташовані на І поверсі, які займає вона та її син; суд також враховує похилий вік позивача і той факт, що остання фактично подарувала єдине належне їй житло двом донькам, розраховуючи на те, що на старість останні будуть опікуватися нею; у позивача відсутнє інше житло, де б вона мала змогу проживати; на ІІ поверсі вона мала окрему кімнату, а на даний час проживає в кімнаті онука. З огляду на те, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з визначеними частками, право власності є непорушним, позивач по справі є членом сім`ї відповідача, а відтак позивач має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншими співвласниками. Враховуючи, що сторони не можуть добровільно встановити порядок користування будинком, тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні кімнатою та вселення у кімнату підлягають задоволенню, в тому числі зважаючи на наступне. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Зобов`язання відповідача вселити позивача у будинок [ADDRESS] , зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного користування позивачем кімнатою, яка перебувала у її користуванні. Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловою кімнатою, позначеною на плані № «1-10» площею 15, 5 кв.м. в будинку [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] в житлову кімнату, позначену на плані № «1-10» площею 15,5 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи сторін, зокрема щодо причин конфлікту та неправомірність дій учасників цього конфлікту, судом не аналізуються та не спростовуються, оскільки не впливають на висновки суду по вказаному спору.

Outcome: dismissed