Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, мотивуючи позовні вимоги тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 21.08.2007 року уклали кредитний договір № VIUPGK00001581. Згідно укладеного договору відповідач отримала кредит в розмірі 7800,00 доларів США на термін до 19.08.2017 року. Відповідач [PERSON] не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № VIUPGK0000158. Таким чином у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 02.09.2015 року становить 7 087,86 доларів США та складається із: заборгованості за кредитом в сумі 4217,19 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 1302,17 доларів США, заборгованості по комісії в сумі 308,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань у сумі 912,06 доларів США; штраф у фіксованій частині - 11,73 доларів США, та процентної складової - 336,97 доларів США. Дану суму заборгованості у розмірі 7 088,12 доларів США, що за курсом 21,31 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.08.2015 року складає 151047,89 грн. позивач просив стягнути з відповідача на його користь, а також витрати по оплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні Леонтьєв В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. За обставин, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Суду, крім того, пояснив, що відповідачем 25.02.2013 року з ПАТ КБ «Приватбанк» підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору №VIUPGK00001581 від 21.08.2007 року з графіком погашень заборгованості у додатках. Повноваження співробітника банку [PERSON] на підписання кредитних договорів підтверджуються довіреністю від 09.10.2006 року, яка на даний час скасована у зв'язку з припиненням трудових відносин вказаної особи з банком. Стосовно графіку погашення заборгованості зазначив, що згідно п.7.1 договору періодами сплати слід вважати період з 24 по 29 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором, за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту, здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 107,36 дол. США для погашення заборгованості за кредитним Договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Також зазначив представник, що у вищевказаному пункті Договору вказано, що кредит надається на придбання житла у розмірі 7 000,00 дол. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто 0,84 % помножити на 12 місяців = 10.08 % річних. Така відсоткова ставка підтверджується розрахунком заборгованості. Крім того, до Додаткової угоди від 25.02.2013 року було надано графік погашень заборгованості, який відповідач власноруч підписала. Представник позивача зазначив, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Окрім того, банком було надано виписку по рахунку відповідача [PERSON], з якої вбачається виникнення заборгованості та меморіальний одер на видачу кредитних коштів. Стосовно зміни відсоткової ставки зазначив, що згідно з вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Такі випадки, а також порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри, визначені сторонами (Банком та Позичальником) при укладенні кредитних договорів. Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Обставинами, які відбулися за час дії кредитного договору, належним чином підтверджені і є підставами для підвищення процентних ставок за діючим кредитним договором є наступні події: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміна облікової ставки НБУ; зміна середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті по статистиці НБУ. Відповідача було повідомлено про зміну відсоткової ставки шляхом направлення відповідного листа, копія якого та реєстр відправки додано до позовної заяви. Враховуючи те, що відповідач не звернулася до установи банку, щодо непогодження зі зміною умов договору та те, що продовжувала здійснювати погашення заборгованості за договором вважає, що [PERSON] знала про підвищення відсоткової ставки та була з нею згодна. Таким чином, банк належним чином повідомив відповідача про зміну відсоткової ставки. [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження неотримання даного листа. Окрім того, представник позивача зазначив, що 25.02.2013 року клієнтом підписана додаткова угода №1 по кредитному договору, згідно якої вона ознайомлена і згодна з наявністю кредитної заборгованості (п. 1.1.2 угоди), що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України є перериванням строків позовної давності, адже перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Діями про визнанням боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, що свідчать про наявність боргу, в тому числі повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. [PERSON] вчинювалися дії щодо погашення заборгованості по 22.10.2013 року включно, що також підтверджує визнання нею наявної заборгованості. Терміни позовної давності неодноразово переривалися, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача 15.09.2015 року, тобто до спливу строку позовної давності. Письмові пояснення та заперечення представника позивача долучено до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення, які долучені до матеріалів справи. Суду кожен окремо пояснили, що кредитний договір, укладений 21.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], є нікчемним, оскільки укладений з недодержанням письмової форми, з грубим порушенням прав відповідача як споживача. Адже у кредитному договорі відсутній графік погашення заборгованості, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність». Крім того, представник відповідача зазначив, що банк не виконав інших норм законодавства, не надавши їй перед укладанням договору всієї інформації згідно п.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринку фінансових послуг». Тобто, на думку сторони відповідача, позивач свідомо не надав [PERSON] повну необхідну достовірну інформацію про товар, роботи, послуги у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Банк навмисно ввів її в оману через свідомо не надану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше. Представник зазначив, що надання кредиту у сумі 7 800 доларів США первинними бухгалтерськими документами не підтверджено, як того вимагає ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Звернули увагу суду відповідач та її представник на той факт, що кредитний договір зі сторони банку підписаний невідомою особою. Її повноваження не підтверджені жодним доказом. Крім того, відсутній підпис і відповідача [PERSON], що є наслідком відсутності волевиявлення особи. На думку відповідача, її представника позивач надав суду кредитний договір та бухгалтерський розрахунок заборгованості, які не відповідають нормам ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Надані ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунки, копії розрахунків заборгованості різняться між собою, у зв'язку з чим є недопустимими доказами. Окрім того, як зазначила відповідач, лист позивача від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/1332 про підвищення відсотків за кредитним договором не отримувала. Про його існування вона дізналася в 2015 році, коли ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Відповідно, не підписувала жодних додаткових угод з банком. Підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 21.08.2007 року є неправомірним, а тому і нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а також нарахування відсотків по штрафним санкціям було здійснено без достатніх на це правових підстав. Разом з тим, відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечила факт отримання кредиту за вказаним кредитним договором в сумі 7800 доларів США та виконання умов цього договору, шляхом внесення протягом певного часу щомісячних платежів. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передала в іпотеку власний будинок. Кредит перестала платити через стрімке зростання курсу долара США, складні життєві та сімейні обставини. Вказала, що в цілому сплатила за кредит приблизно 8700 доларів США, що із розрахунку курсу долара на час отримання кредиту є повним його погашенням. Відповідач та її представник просили у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Крім того, просили застосувати строки позовної давності, оскільки за змістом ст. 261 ЦК України моментом виникнення у позивача права на позов є 26.02.2009 року. Про існування заборгованості позивач знав, заяв про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску до суду не надав. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Судом встановлено, що 21.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №VIUPGK00001581, відповідно до умов якого банком надано позивачеві кредит у сумі 7800 доларів США (т.1, а.с.11-14). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 21.08.2007 року, у вигляді не поновлюваної лінії, у розмірі 7 800 доларів США на наступні цілі: на споживчі потреби 7 000 доларів США, а також 800 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,15% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісячний платіж дорівнює 107,36 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №VIUPGK00001581 від 21.08.2007 року та договору іпотеки з підстав порушення її прав як споживача: ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відсутність графіку платежів, рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.03.2016 року відмовлено у задоволенні вказаного позову (т.1,а.с.224-228). Таким чином, суд відкидає твердження представника відповідача, відповідача про порушення прав останньої як споживача при укладанні кредитного договору. Крім того, судом встановлено, що 25.02.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду до кредитного договору №VIUPGK00001581 від 21.08.2007 року, за якою сторони у п.1 обумовили, що сума заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшена на 18,58 доларів США, а саме: відсотки в розмірі 0,00 доларів США, комісія в розмірі 0,00 доларів США, пеня в розмірі 18,58 доларів США. Відповідно до п.2 вказаної додаткової угоди у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених в Графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф в сумі 18,58 доларів США. Згідно з п.3 цієї додаткової угоди змінений пункт 7.1 кредитного договору від 21.08.2007 року та викладений в наступній редакції: Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 21.08.2007 р. по 19.08.2017 р. включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 7 915,97 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 915,97 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених у п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,00% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати з 24 по 29 число кожного місяця. Відповідно до п.4 додаткової угоди від 25.02.2013 року до кредитного договору графік погашення кредиту викладений в новій редакції, згідно якого щомісячний платіж становить 125,39 доларів США (т.1, а.с.202-204). В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що не пам'ятає обставин підписання нею Додаткової угоди до кредитного договору, а також засумнівалася у тому чи її підпис стоїть у кредитному договорі. З метою доведення фальсифікації позивачем кредитного договору та додаткової угоди до нього представник відповідача заявив клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. Крім того, подав клопотання про призначення економічної експертизи, мотивуючи тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по залишку кредиту містять різні результати, є упередженими, не обґрунтованими первинними документами, містять математичні помилки та не відповідають умовам кредитного договору (т.2,а.с.2-5). Однак, відповідач [PERSON] дані клопотання не підтримала, посилаючись на відсутність коштів на оплату вищевказаних експертиз, у зв'язку з чим представник відповідача відкликав клопотання. Згідно з нормами статей 57, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі на підставі висновків експертів. Отже, доводи відповідача та її представника про те, що кредитний договір та додаткова угода до нього були підписані не [PERSON] у спосіб та порядку, визначеному ЦПК України не доведені, а тому судом відкидаються. Твердження відповідача [PERSON] про те, що виписка по рахунку, відкритому згідно кредитного договору, не відображає усі операції щодо зарахування сплачених нею сум також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Зокрема, відповідач посилалась на виписку про погашення за кредитом від 26.05.2014 року №1512199 (т.1, а.с.44), отриману нею у місцевому відділені ПАТ КБ «Приватбанк». Вказана виписка, на її думку, у частині сум і дат спростовує виписку, надану позивачем на доведення позовних вимог (т.1,а.с.208-220). Зокрема, вона не відображає усіх внесених нею сум. Представник позивача у свою чергу заперечував проти виписки про погашення за кредитом від 26.05.2014 року, як доказу, оскільки вона не підписана уповноваженою особою банку, її походження є сумнівним. У судовому засіданні були синхронно досліджені надані сторонами виписка про погашення за кредитом від 26.05.2014 року №1512199 (т.1,а.с.44) та виписка з 21.08.2007 року по 04.08.2016 року по рахунку [PERSON] [NUMBER] (т.1,а.с.208-220). Встановлено, що усі платежі по кредиту згідно виписки від 26.05.2014 року відображені у виписці по рахунку, наданому позивачем. Ряд платежів по виписці від 26.05.2014 року, як наприклад від 23.09.2008 року на суму 72,09 долара США та від 24.09.2009 року на суму 122,27 долара США, у виписці, наданій позивачем значаться прийнятими від позичальника 23.09.2009 року в сумі 194,36 долара США (72,09 +122,27). Отже, твердження відповідача, її представника про неналежність як доказу виписки з 21.08.2007 року по 04.08.2016 року по рахунку [PERSON] [NUMBER] є припущенням. Вказані доводи стороною відповідача не доведені. Доказів внесення платежів, які не знайшли свого відображення у виписці по рахунку відповідач не надала, заявивши, що чеки банківських терміналів, через які здійснювався переказ коштів, втратили колір тексту, внаслідок чого їх зміст не можливо прочитати. За змістом ст. ст. 526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Судом встановлено, що позивач умови кредитного договору виконав повністю та відповідач 21.08.2007 року отримала кредит в сумі 7000,00 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку за період з 21.08.2007 року по 04.08.2016 року (а.с.208-220, т.1), ордером розпорядженням №29 про видачу (погашення) короткострокового кредиту від 21.08.2007 року, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні (а.с.15, т.1). Доводи представника відповідача про те, що ордер представлений позивачем не є належним доказом, не спростовують висновків суду про виконання банком умов договору в частині видачі кредиту та фактичного отримання коштів відповідачем [PERSON], оскільки вказані обставини підтверджуються вищезазначеними доказами, заявою на видачу готівки від 21.08.2007 року №6 (т.1, а.с.201) та фактом використання [PERSON] цих коштів на визначені договором цілі, що вона підтвердила в судовому засіданні. Судом встановлено, що останній раз відповідач [PERSON] внесла платіж в погашення кредиту 22.10.2013 року в сумі 110,00 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку за період з 21.08.2007 року по 04.08.2016 року (т.1, а.с.208-220), випискою з 22.10.2013 р. по 22.10.2013 р. та меморіальним ордером від 22.10.2013 року, поданих представником позивача (т.2, а.с.35,36). За встановлених обставин, належить дійти висновку, що відповідач в порушення ст.ст. 529, 530, 536, 1056-1 ЦК України відступила від умов визначених договором і строків виконання за графіком, а банк згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України набув право дострокового виконання зобов'язання в повному обсязі з нарахуванням процентів за користування коштами. Таким чином, [PERSON] не виконала належним чином свої зобов'язання, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №VIUPGK00001581 від 21.08. 2007 року та у виписці по рахунку, у зв'язку з чим станом на 28.08.2015 року має заборгованість (т.1, а.с.4-10). Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що 03.10.2008 року позивачем направлено відповідачу рекомендованим поштовим відправленням повідомлення за вих. №20.1.3.2/6-22855/1332 (т.1, а.с.16, 17) про зміну відсоткової ставки за кредитним договором у зв'язку із значним подорожанням грошових ресурсів на світовому на українському фінансовому ринку та підвищенням рівня облікової ставки Національного банку України з 8,5 до 12 відсотків. В даному повідомленні зазначалося, що починаючи з 29.11.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором №VIUPGK00001581 від 21.08. 2007 року буде складати 12.12 % на рік. У випадку не згоди з вказаними змінами, пропонувалося не пізніше 22.11.2008 року звернутися у відділення Приватбанку, що обслуговує кредит відповідача та надати письмове повідомлення про свою незгоду. Доводи представника відповідача про те, що банк необґрунтовано в односторонньому порядку змінив процентну ставку не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне. Пунктом 2.3.1. договору, який підписали сторони 21.08.2007 року, передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Таким чином, умови кредитного договору між сторонами встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, таке письмове повідомлення було надіслане на адресу відповідача, що підтверджується Реєстром вихідної кореспонденції №199USD (т.1, а.с.17). Окрім того, заборони на вчинення одностороннього збільшення відсоткової ставки на момент укладання договору не було. Заборона була введена лише з 10.01.2009 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року, тобто вже після її зміни у 2008 році. Згідно пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12.12.2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10.01.2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Решта доводів відповідачки та її представника про нікчемність кредитного договору та відсутності обов'язку [PERSON] виконувати його умови позивачем в судовому засіданні спростовано. Суд такі відкидає як безпідставні та необґрунтовані. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача, крім того, зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності, у зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). В той же час, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін з обов'язковим укладенням письмового договору, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 259 ЦК України. Так, відповідно до умов додаткової угоди від 25.02.2013 року до кредитного договору №VIUPGK00001581 сторони дійшли згоди, що строк позовної давності за вимогами за цим правочином складає 50 (п'ятдесят) років. Тому заява представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності по вимогам до [PERSON] є безпідставною і задоволенню не підлягає. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом беззаперечно встановлено, що 21.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №VIUPGK00001581. [PERSON] зобов'язалась погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, а також оплачувати комісії на умовах, передбаченим договором. За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем є зобов'язальними, і регулюються нормами ЦК України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що передбачено ст. 610 ЦК України. Відповідач [PERSON] в порушення вимог кредитного договору та вказаних норм ЦК України, не виконала взятого на себе зобов'язання. Права позивача порушені невиконанням зобов'язання відповідачем, а тому підлягають судовому захисту. Таким чином, враховуючи те, що остання в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконала взятого на себе зобов'язання, сума заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам та заборгованості за комісією та пенею підлягає з неї стягненню на користь позивача. Відповідно до правових позицій викладених Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14 та постанові від 16.09.2015 року у справі №6-190цс15, комплексний аналіз ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. В той же час разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню неустойка, штраф, пеня, а також нарахування передбачені ст. 625 ЦК України. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Виходячи з викладеного, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у виді пені та штрафу (процентна складова) у доларах США не ґрунтується на вимогах закону, а також на умовах кредитного договору п.4.1, у зв'язку з чим суд вважає, що, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, пеня і штраф (процентна складова) підлягає перерахуванню у гривню, що за курсом 21,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.08.2015 року складає: 19 435,99 грн. - пеня; 7180,83 грн. - штраф (процентна складова). Крім того, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 11,73 доларів США (фіксована частина) відповідно до п.5.4 договору, згідно якого при порушені позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову, не може бути задоволена з огляду на наступне. Згідно з ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання. Таким чином, фіксована частина штрафу визначена у сумі 250 гривень, не відповідає положенню закону, яке визначає поняття штрафу, а тому не може таким вважатись. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач повинен нести відповідальність відповідно до умов договору та сплатити на користь позивача суму заборгованості в розмірі 5 827,36 доларів США, що за курсом 21,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.08.2015 року складає 124 181,04 грн., з яких: 4217,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 1302,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 308,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, а також 19 435,99 гривень пеню за несвоєчасність виконання договірних зобов'язань, 7180,83 гривень штрафу (процентна складова). Судові витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з врахуванням частково задоволених вимог, що складатиме 2 261,97 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial