Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач 08.10.2015 року звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В своєму позові позивач зазначила, що проживала з відповідачем однією сім'єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу з 2008 року по квітень 2014 року. Від сумісного життя у них з відповідачем 28.03.2013 року народився син [PERSON], батьком якого є відповідач по справі. Посилаючись на те, що добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання їх спільної дитини відповідач не бажає, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до повноліття дитини. В судове засідання сторони не зявилися. На адресу суду надійшла письмова заява від позивача, в якій вона підтримала заявлений позов, та з проханням слухати справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання за викликом суду не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать картки зворотніх поштових повідомлень і його особистий підпис в явочному листі. Згідно зі ст.. 74 ч.5 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. На адресу суду не надходило ніяких заяв від відповідача про відкладення розгляду справи, про розгляд справи у його відсутність, а також він не повідомляв суд про причини своєї неявки. Неявка відповідача в судове засідання за викликом, судом визнана без поважних причин. Справа, у відповідності до ст.. 169 ЦПК України, заяви позивачки, розглянута у відсутність сторін на підставі наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, в порядку письмового провадження. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 2008 року по квітень 2014 року проживали однією сім'єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків у сторін є спільна дитина син [PERSON], [INFO], батьком якого являється відповідач по справі, що підтверджено записом в свідоцтві про народження дитини. [PERSON] проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Батько дитини відповідач по справі, не надає добровільно допомоги матері на утримання дитини, хоча зобовязаний надавати матеріальну допомогу, у відповідності з вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України. Як вбачається з обставин, викладених позивачкою в позові, відповідач працює, хоч і неофіційно в м. Києві, отримує дохід від роботи, інших утриманців не має, здорова та працездатна людина, а тому суд, на підставі цього, приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача аліментів у частці від його доходу, відповідно до ст.183 СК України, підлягають задоволенню. У відповідності з вимогами ст.191 СК України, аліменти підлягають стягненню з відповідача з моменту подачі до суду позову, тобто з 08 жовтня 2015 року. Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць відповідно до ст.367 ЦПК України підлягають обовязковому негайному виконанню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави в розмірі 487,20 грн. та підлягають стягненню на користь позивача витрати на юридичну допомогу в розмірі 200 грн.

Outcome: approved