Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у якому зазначило, що 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір №ZPBGG0000000002. Відповідно до цього договору [PERSON] отримав кредит в сумі 35 725 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення 18 травня 2028 року. У порушення ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору [PERSON] належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань. Станом на 14 червня 2012 року утворилась заборгованість на загальну суму - 28 957,18 доларів США ( за офіційним курсом НБУ - 231 440,29 грн. ). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.05.2008 року укладено договір іпотеки №ZPBA0000000002, у відповідності до якого останній передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок [NUMBER] загальною площею 184,8 кв.м., що розташований по [ADDRESS]. У рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором №ZPBA0000000002 від 20 травня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок [NUMBER] загальною площею 184,80 кв.м, розташований по [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ZPBA0000000002 від 20.05.2008 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіальне поширюється на адресу вказаного будинку. 06.02.2014 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення суми позовних вимог у якій зазначив, що станом на 25.01.2014 року борг за кредитним договором збільшився до 37055,87 доларів США. Крім того, заявив вимоги до нового відповідача - [PERSON] про виселення його зі спірного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку в Бердянському МВУДМС України в Запорізькій області. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 13.11.2014 року до участі по справі залучено в якості відповідача [PERSON], який є правонаступником [PERSON] у зв'язку зі смертю останнього. 16.12.2014 року позивач подав до суду уточнюючий позов до [PERSON] у якому просив у рахунок погашення боргу за кредитним договором №ZPBGG0000000002 від 20.05.2008 р., що на 25.01.2014 р. становить 37055,87 доларів США і складовими частинами якого є 25835,72 доларів США - борг за кредитом, 5533,36 доларів США - проценти за користування кредитом, 1489,25 доларів США - винагорода за резервування ресурсів, 2788,84 долара США - пеня, 1408,70 доларів США - штраф, звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 184.80 кв.м., який розташовані за адресою: [ADDRESS], та належав на праві власності [PERSON], шляхом продажу будинку ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) від власного імені за договором купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, що буде визначена на підставі висновку оцінювача, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права отримати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отримати кадастровий номер земельної ділянки, отримати матеріали технічної інвентаризації, технічний паспорт, дублікат правовстановлюючого документу, витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, витяг з Державного реєстру іпотек, витяги з Державного реєстру правочинів та інших прав, необхідних для здійснення продажу. Виселити [PERSON] із житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], без надання йому іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Бердянському міському відділі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області. Стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 3069,18 грн., що складаються із витрат на сплату судового збору. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просив у задоволенні позову відмовити, оскільки є всі умови для застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який передбачає, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Представник Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області надіслав до суду лист з проханням розглянути справу в його відсутності. З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ZPBGG0000000002, за яким банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 35 725 доларів США, з яких 25 000 доларів США на споживчі цілі; 750 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту; 350 доларів США на страхування майна; 125 доларів США на особисте страхування; 9 500 доларів США на сплату страхових платежів ( відповідно до пунктів 2.1.3,2.2.7 Кредитного договору ), зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення 18 травня 2028 року. Пунктом 8.1.2 договору передбачалося, що у разі порушення термінів оплати кредиту на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту ( залишку заборгованості по кредиту та інших платежів ) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати (а.с. 13-18). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №ZPBA0000000002, у відповідності до якого відповідач передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок [NUMBER] загальною площею 184,8 кв.м., що розташований по [ADDRESS] (а.с. 19-26). Пунктом 8.1.2. кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати кредиту на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Судом встановлено, що загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором №ZPBGG0000000002 від 20.05.2008 року, станом на 25.01.2014 року становить 37055,87 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 25835,72 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 5533,36 доларів США; винагорода за резервування ресурсів - 1489,25 доларів США; пеня - 2788,84 долара США; штраф відповідно до п. 5.3 кредитного договору - 1408,70 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач зобов'язання за договором не виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору. Стаття 23 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Градової В. Г. 07.02.2014 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [INFO] [PERSON] звернувся онук померлого - [PERSON]. Таким чином, новий власник предмету іпотеки [PERSON] набув всіх прав і обов'язків іпотекодавця, передбачених договором іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно позовної заяви позивач, визначаючи спосіб реалізації предмета іпотеки фактично просив звернути на нього стягнення шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Зазначене право іпотекодержателя здійснювати продаж предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Пунктом 24 договору іпотеки від 20.05.2008 року передбачено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1; 18.8.2; 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (а.с.23). Згідно п.п. 18.8.1; 18.8.2; 18.9 іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що відповідно до п. 24 договору іпотеки від 20.05.2008 року письмова вимога про повернення суми кредиту в повному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, з попередженням, що у разі невиконання цієї вимоги банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, тому у вказаний строк вимагає добровільно звільнити житловий будинок по [ADDRESS], була направлена банком [PERSON] та [PERSON], що підтверджується реєстром замовних листів від 21.06.2012 року (а.с.13), (а.с.14,15), але не була виконана у добровільному порядку. У зв'язку з тим, що відповідач порушив умови кредитного договору, тому позивач набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедур, встановлених ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Вимоги позивача, що викладені у позові від 06.02.2014 року про надання йому інших прав, необхідних для здійснення продажу задоволенню не підлягають, оскільки вони носять загальний характер і не погоджуються зі змістом ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». На підставі рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 1 та 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитним правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із жилого будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення. У судовому засіданні встановлено, що переданий в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не був придбаний за рахунок коштів, які отримав [PERSON] за кредитним договором №ZPBGG0000000002 від 20 травня 2008 року, а набутий у порядку спадкування, тому відсутні підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 109 ЖК УРСР. Позивачем заявлено вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку, але ці вимоги не можуть бути задоволені виходячи з наступного. Виходячи з сенсу ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порядок звернення з позовом до суду визначений нормами ЦПК України. Так, відповідно до ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За цивільно процесуальним законодавством України відповідачем є та зі сторін у процесі, яка притягується судом до відповіді за позовом, оскільки на неї вказує позивач, як на порушника свого права. Статтею 11 ЦПК України, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто визначення відповідачів, як осіб, до яких пред'являється позов, є виключним правом позивача. Статтею 33 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов'язкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання. Заявляючи вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку позивач не зазначив які конкретно особи підлягають виселенню, не залучив їх до участі по справі або не заявив клопотання про залучення цих осіб судом. За таких обставин зазначені вимоги не можуть бути предметом спору по цій справі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, право або інтерес позивача може бути захищено тільки у спосіб, встановлений ст. 16 ЦК України та нормами ЖК України. Разом з тим ст. 16 ЦК не міститься такого способу захисту порушеного права як зняття з реєстраційного обліку. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянину надається право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Закон визначає, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також в містах Києві та Севастополі. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як самостійний спосіб захисту порушеного права за змістом ст. 16 ЦК України вимога про зняття з реєстраційного обліку не підлягає застосуванню, оскільки зняття з реєстрації нерозривно пов'язане з правом на житло і залежить від вирішення питання про житлові права сторін, які регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України. І тільки після вирішення житлових прав зняття з реєстрації підлягає вирішенню в адміністративному порядку органом, що передбачений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і не відноситься до повноважень суду. З огляду на викладене, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме - зняття з реєстраційного обліку суперечить вимогам закону і підстави для зняття відповідача з реєстрації відсутні. Відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), оскільки наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме: споживчий кредит наданий [PERSON] в іноземній валюті (т.1, а.с.13-18); житлове приміщення, що виступає предметом забезпечення зобов'язань за кредитним договором використовується як місце постійного проживання відповідача (т.1, а.с.30); загальна площа житлового будинку становить 184,8 кв.м. (т1, а.с.19-25); будь-яке інше нерухоме житлове приміщення у власності [PERSON] відсутнє (т.2, а.с.92-93). Відповідач послався на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу відмови у позові, але не звернув уваги на те, що вказаний Закон не може бути підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки передбачені ним заходи носять тимчасовий характер. Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладання певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Такими чином, введений вказаним Законом мораторій є підставою для відстрочки виконання рішення в порядку ст. 217 ЦПК України на час дії цього Закону, а не відмови в задоволенні позову. Згідно ст. ст. 79, 88 ЦПК України з в порядку розподілу судових витрат з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають присудженню документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору. Згідно договору іпотеки від 20.05.2008 року вартість житлового будинку в [ADDRESS] складає 227 594 грн. (а.с.19-24). Виходячи з вимог ч. 1 п. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню 2275,94 грн. судового збору.

Outcome: partial