Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач 01.12.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що відповідач відповідно до укладеного договору б/н від 16.11.2007р. отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, встановлені договором терміни повернення наданого кредиту та терміни сплати відсотків за кредит відповідачем не дотримуються та станом на 31.10.2016 року має заборгованість в розмірі 79673,00грн., яка складається з: 11642,54грн. - заборгованість за кредитом, 60910,32грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2850,00грн. - заборгованість з пені та комісії; 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 3770,14грн. - штраф (процентна складова). Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності представника позивача, який заявою просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав довідку, видану керівником Голопристанського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», про відсутність станом на 14.08.2013 року заборгованості перед банком. Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Під час судового розгляду встановлено, що 16.11.2007р. [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредитну картку (а.с. 6). Відповідачу було оформлено кредитну картку, відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно п. 6.5 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі: надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не визнаючи позовні вимоги, пояснив, що з серпня 2013 року кредитною карткою не користується. В той же час відповідач надав суду для огляду довідки банку, з яких вбачається що протягом 2013-2016рр. кошти з картки періодично знімались та частково заборгованість погашалась, що також підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що кошти ним особисто не знімались. З приводу недозволеного використання карткового рахунку до банку та правоохоронних органів не звертався. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Згідно п. 6.1, 6.11, 6.12 Договору клієнт зобов'язаний не передавати карту, ПІН третім особам, не використовувати карту або нанесені на ній дані з метою, не передбаченою даним договором або такою, що суперечить діючому законодавству; інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІН, або отримання інформації про їх незаконному використанню; в триденний строк після усного повідомлення про виявлення такого використання надати письмову заяву до банку; письмово поручати банку постановку карти до СТОП-ЛИСТА платіжної системи. В порушення даних умов договору відповідач не звертався ні в правоохоронні органи, ні до банку з приводу незаконного використання кредитної карти. Таким чином, відповідачем не надано доказів того, що використання коштів з його карткового рахунку здійснювалось поза його волею, а тому суд вважає, що відповідач порушив зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи наданий позивачем розрахунок суми позову за кредитним договором сума основного боргу по кредиту станом на 31.10.2016 року складає 79673,00 грн., а саме: 11642,54грн. - заборгованість за кредитом; 60910,32грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2850,00грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом; 500,00грн. - штраф (фіксована частина); 3770,14грн. - штраф (процентна складова). При вказаних обставинах, суд приходить до висновку, що позивач, як кредитодавець, відповідно до положень ст.1054 ЦК України має право вимагати від [PERSON], як позичальника, повернення частини кредиту, що залишилась, комісії, та сплати належних йому процентів. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитом в розмірі 11642,54грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 60910,32грн., заборгованості з пені та комісії за користування кредитом в розмірі 2850,00грн., та 3770,14грн. штрафу (процентна складова) підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України різновидами неустойки є штраф та пеня, які обчисляються у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання та у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, відповідно. Згідно п.8.6 умов, у випадку порушення позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбаченому договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн.+5% від суми боргу. Враховуючи, що штраф обчислюється лише у відсотках, то суд вважає, що вимоги про стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) суперечать положенням ч.2 ст.549 ЦК України та фактично є подвійним стягненням за один й той самий вид порушення зобов'язання, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню судові витрати, оскільки підтверджені квитанціями.

Outcome: partial