Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

Позивач 08.05.2019 р. звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , мотивуючи тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 2006 року належить квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрований як член сім`ї відповідач [PERSON] , який доводиться позивачу онуком. В березні 2014 року [PERSON] з`їхав з належної йому квартири та проживає у Російській Федерації. Однак, до теперішнього часу відповідач залишився зареєстрованим у квартирі, де [PERSON] є власником. Стосунків з відповідачем він і члени його родини не підтримують. [PERSON] категорично відмовився зніматися з реєстрації та уникає з ним спілкування. В зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі, але фактично не проживає, [PERSON] доводиться нести додаткові витрати по утриманню квартири. Крім того, він не може оформити субсидію. В судове засідання позивач не з`явився, але до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі. Підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Проти розгляду справи у відсутність відповідача та ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, через електронний веб-сайт судової влади України. Причини не явки суду не відомі, відзив суду не подав. З огляду на це, відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, без фіксації судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України в разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання та від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджено копією Свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а/с 4-5). Згідно довідки про склад сім`ї від 01.04.2019 р. № 1163, виданої Виконавчим комітетом Василівської міською ради Запорізької області, до складу сім`ї зареєстрованих входять: позивач [PERSON] , [PERSON] - онук позивача, [PERSON] - дружина позивача та [PERSON] - онук позивача (а/с 6). За відомостями з акту обстеження фактичного проживання громадян від 10 квітня 2019 року, засвідченого підписом депутата Василівської міської ради Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою фактично не проживає, оскільки мешкає у Російській Федерації (а/с 7). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад один рік, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником квартири, не мешкає у ній більше року, а саме: з березня 2014 р., не сплачує комунальних платежів, не веде ніяких господарських робіт, не має права власності на квартиру, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved