Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач 03.02.2016 року звернулась до суду з указаним позовом, який мотивовано тим,\~ що з 01.07.2010 року позивач була прийнята на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «Тростянецький машинобудівний завод» (далі ТОВ «Тростянецький машинобудівний завод», відповідач) охоронцем відомчої охорони в порядку переводу з відкритого акціонерного товариства «Тростянецький машинобудівний завод». Наказом №92-к від 08.10.2015 року позивач була звільнена з роботи. При звільненні відповідачем не був проведений повний розрахунок, зокрема у день звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 7382,97 грн. Через порушення відповідачем норм трудового законодавства, зокрема, порушення строків виплати заробітної плати, невиплати авансу позивач зазнала моральної шкоди, оскільки не мала змоги нормально харчуватися, задовольняти свої елементарні потреби, заробітна плата була основним джерелом існування, що змушувало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на указані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги та відмовившись від їх частини, позивач просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000 грн., середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку з працівником при звільненні, починаючи з 09 жовтня 2015 року по 02 березня 2016 року включно в сумі 9593 грн., тобто за 100 робочих днів з розрахунку, що середньоденний заробіток складає 95,93 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник позивача, крім обставин викладених у позовній заяві, повідомив, що відповідачем було проведено повний розрахунок з позивачем 03 березня 2016 року, а тому з урахуванням указаної обставини позивачем були уточнені позовні вимоги і вона відмовилась від вимог про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди представник позивача зазначив, що відповідачем заробітна плата сплачувалась із запізненням, без виплати авансу, після звільнення також не був проведений з позивачем остаточний розрахунок, що завдало позивачу моральної шкоди. Крім того, позивачу були постійно потрібні кошти на термінове лікування її чоловіка [PERSON], якому було діагностовано онкологічне захворювання, а тому всі кошти родини витрачались на його потреби у лікуванні, що в умовах наявної заборгованості із заробітної плати додавало їй моральних переживань. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти уточнених позовних вимог заперечила, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому пояснила, що через скрутний фінансовий стан на підприємстві, відсутність обігових коштів, виникненням заборгованості по сплаті платежів та обовязкових зборів до бюджету, підприємство не в змозі було виплатити позивачеві всю заборгованість по заробітній платі. Директор підприємства докладав усіх зусиль до пошуку можливостей виплати коштів. Враховуючи викладене, представник відповідача вважала, що підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Представник відповідача також зазначила, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди відповідач не визнає через недоведеність, вказуючи, що позивач не надав належних і допустимих доказів у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Також представник відповідача посилалась на те, що позивач недобросовісно виконувала трудові обовязки, були випадки крадіжок майна на підприємстві. Крім того, зазначила, що позивач з [PERSON] розлучена, проте підтвердила, що позивач дійсно зверталась до керівництва підприємства з питань виплати боргу із заробітної плати їй та [PERSON], оскільки останньому потрібно були кошти на лікування. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Тростянецький машинобудівний завод» з 01.07.2010 по 08.10.2015 року. Наказом від 08.10.2015 року №92-к [PERSON] було звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору (а.с.9,52). Сторонами визнано, що заборгованість із заробітної плати разом з компенсацією за невикористану щорічну відпустку станом на день звільнення позивача 08.10.2015 року складала 7382,97 грн., яка частково була погашена у лютому 2016 року і станом на 15 лютого 2016 року склала 6582,97 грн. Остаточний розрахунок було проведено з позивачем 03 березня 2016 року, що не заперечується сторонами (а.с. 15, 50). Також не заперечується сторонами, що строк затримки відповідача щодо розрахунку з позивачем при звільненні за період з 09 жовтня 2015 року по 02 березня 2016 року включно склав 100 робочих днів, а сума середньоденного заробітку позивача, визначена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» без відрахувань обовязкових податків і платежів складає 95,93 грн. (а.с.51). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Установлені судом обставини у цій справі вказують на те, що відповідачем було затримано на 100 робочих днів виплату належних позивачу при звільненні сум заробітної плати та компенсації. Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, уповноваженого ним органу, належних працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. З огляду на викладене, посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства як на підставу заперечень проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд не бере до уваги, оскільки такі обставини не виключають його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів. Ураховуючи положення статей 4 КЗпП України та 9 ЦК України, за змістом яких до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами, застосовується ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (стаття 617 ЦК України). До таких обставин непереборної сили за змістом статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» належать загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. З огляду на викладене, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажорних обставин, непереборної сили (сертифікату Торгово-промислової палати України), які б перешкоджали йому провести з позивачем своєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України є обґрунтованими. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-2159цс15. Отже, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 09 жовтня 2015 року по 02 березня 2016 року включно в розмірі 9593 грн. (100 робочих днів х 95,93 грн.) з утриманням з цієї суми податку та інших обов'язкових платежів при виплаті. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди, суд визнає їх частково обґрунтованими, виходячи з таких мотивів. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушенням його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем визнано, що виплата заробітної плати позивачу здійснювалась із запізненням, не у повному обсязі та без виплати авансу, що свідчить про те, що право позивача на своєчасну оплату праці було порушено, що є підставою для компенсації моральної шкоди. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд ураховує подані позивачем докази захворювання її колишнього чоловіка [PERSON], який також був працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Тростянецький машинобудівний завод», і перед яким відповідач мав заборгованість із заробітної плати. Представником відповідача визнано ту обставину, що позивач зверталась до підприємства з приводу необхідності погашення боргу із заробітної плати перед нею та [PERSON], оскільки потрібні були значні кошти для термінового лікування останнього. Ці обставини також суд визнає такими, які доводять, що позивач через несвоєчасне отримання заробітної плати, у тому числі при звільненні, зазнавала моральних страждань, що потребувало від неї додаткових зусиль для їх пошуку з метою оплати лікування [PERSON] З огляду на указані обставини суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 500 грн., що на переконання суду буде відповідати принципам розумності і справедливості. В іншій частині заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем було заявлено дві позовні вимоги майнового характеру (про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про стягнення моральної шкоди). Від оплати судового збору в розмірі 551,2 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку позивач звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а сплату судового збору в розмірі 551,2 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, від якого позивач не звільнена, ухвалою про відкриття провадження у цій справі від 05.02.2016 року було за клопотанням останньої відстрочено судом до ухвалення рішення у цій справі. З огляду на викладене, оскільки вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди судом задоволена на 50%, то з позивача на користь держави підлягає стягненню 275,6 грн. (551,2 грн. х 50 %). При цьому з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку (551,2 грн.) та судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимоги про стягнення моральної шкоди (275,6 грн. (551,2 грн. х 50 %).), а всього 826,8 грн. Позивач також просила стягнути з відповідача 1000 грн. витрат на оплату правової допомоги за підготовку позовної заяви, участь представника в судових засіданнях. Відповідно до квитанції до прибуткового ордеру від 15.02.2016 року № 1/16 позивачем у рахунок оплати послуг на правову допомогу [PERSON] передано 1000 грн. (а.с.24). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». [PERSON] брав участь у справі на підставі довіреності, посвідченої відповідно до частини 2 статті 42 ЦПК України (а.с.20) та був допущений як представник позивача. Як вбачається з копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та свідоцтва платника єдиного податку [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець та здійснює господарську діяльність у сфері права ( а.с. 25,26). Як роз'яснено у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви). При вирішенні питання про розмір витрат на правову допомогу, які відповідач має компенсувати позивачу, суд враховує граничний розмір такої компенсації, яка визначена відповідним законом. Зокрема, згідно із статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На час розгляду справи граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, які відповідач має компенсувати позивачу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням складає 551,2 грн. (1378 грн. х 40%). Перевіривши розрахунок витрат на правову допомогу, наданий представником позивача, врахувавши зміст та обсяг позовної заяви, час протягом якого згідно із журналами судових засідань представник позивача [PERSON] брав участь у розгляді справи, суд дійшов висновку, що 1000 грн. не перевищує граничний розмір витрат, який підлягає компенсації (а.с.61). Враховуючи, що позов задоволено частково, зокрема, 95,3 % заявленої суми позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 953 грн. витрат на оплату правової допомоги (1000 грн. х 95,3 %). На підставі викладеного та

Outcome: approved