Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач 09.02.2021 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2018 року, посвідченого Балашовою В.М., державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-665 належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі окрім нього зареєстровані його донька - [PERSON] та малолітня онука - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що [PERSON] з донькою не проживають у квартирі з 2008 року, не сплачують за неї комунальні платежі, їх особистих речей у квартирі також немає. Відсутність відповідача з донькою у належній йому квартирі підтверджується Актом про не проживання № 4/01-2021 від 28.01.2021 року, виданим ОСББ «Янтар-Н». Реєстрація відповідача у належній йому квартирі створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні майном. Крім того, він вимушений нести додаткові витрати за відповідача та її доньку при оплаті комунальних послуг. В добровільному порядку дане питання вирішити неможливо. Враховуючи вказані обставини, він змушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування належною йому квартирою. Ухвалою про відкриття провадження від 23.04.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Третій особі роз`яснено право подати пояснення щодо позову чи відзив на позовну заяву. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] про визнання позовних вимог (а.с. 16), згідно якої відповідач ознайомилася з позовом [PERSON] до неї та її доньки про визнання осіб такими, що втратили право користування, викладені обставини підтверджує. Також зазначила, що на даний час вони з донькою отримали посвідку на постійне проживання на території Російської Федерації, там зареєстровані і проживають. Таким чином, проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить розглядати справу за її відсутності. В матеріалах справи також наявні пояснення виконуючої обов`язки начальника служби у справах дітей Нікопольської міської ради О. Філяровської на дану позовну заяву (а.с. 32), зі змісту яких вбачається, що служба у справах дітей не може погодитись з позовними вимогами щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом, оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Вважають недоцільним визнавати малолітню дитину такою, що втратила право користування житлом. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов на підставі ст.ст. 16,319,321,383,386,391, 405 ЦК України підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2018 року, посвідченого Балашовою В.М., державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-665 належить квартира [ADDRESS] (а.с.6-7). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої ОСББ «Янтар-Н» від 05.02.2021 року, за адресою - [ADDRESS] зареєстровані: власник квартири [PERSON] , донька [PERSON] та онука [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 17), відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 18.01.2011 року і по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідач та її донька за вказаною адресою не проживають, їх особистих речей у квартирі також немає. У відповідності до Акту про не проживання № 4/01-2021 від 28.01.2021 року, виданим ОСББ «Янтар-Н», зареєстровані але не мешкають [PERSON] та [PERSON] з 2008 року та по теперішній час (а.с. 8 а). Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно частини 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Отже, дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Виходячи з вищезазначеного, місцем проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів чи опікунів). Судом встановлено, що [PERSON] дійсно разом з малолітньою донькою [PERSON] зареєстрована у квартирі позивача, однак така реєстрація носить лише формальний характер, оскільки відповідач отримала посвідку на постійне проживання на території Російської Федерації, там зареєстрована з малолітньою дитиною і проживає, що підтверджується заявою самої [PERSON] та доданими до заяви документами (а.с. 19-24). Реєстрація відповідача та її доньки у належній позивачу квартирі створює йому перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, позивач вимушений нести додаткові витрати за відповідача та її доньку при оплаті комунальних послуг. Враховуючи викладене, що суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Outcome: approved