Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та ТзОВ «Агенція зовнішньої реклами» про стягнення заборгованості. Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а представник позивача подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором № 88К від 26.03.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» надало кредит [PERSON] у розмірі 10000 доларів США зі сплатою відсотків з кінцевим терміном повернення до 10.03.2010 року. (а.с.15-19). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Для забезпечення зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТзОВ «Агенція зовнішньої реклами» було укладено договір поруки № 88 К від 26.03.2007 року (а.с.20) Згідно умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Проте, свої зобовязання за кредитним договором відповідач 1 належним чином не виконував, та станом на 20.09.2016 року заборгованість по кредиту становить 6005,16 доларів США (а.с.6-8). Зазначена обставина нічим не спростована. Позивачем до матеріалів справи долучено копію рішення Івано-Франківського міського уду у справі № 344/10058/13-ц від 29.07.2013 року про стягнення заборгованості із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №88 К від 26.03.2007 року в сумі 3838,38 доларів США (а.с.4). Тому, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 2284 долари США 82 центи США, що за курсом НБУ станом на 20.09.2016 року складає 58857,07 грн., як різницю від стягнутої суми. Згідно ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Разом з тим, порука за умовами договору поруки від 26.03.2007 року (п.12) була встановлена до 10.03.2015 року. А тому вимоги до відповідача 2 є безпідставними, так як порука припинена. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. З огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору Така правова позиція викладена у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 р. у справі № 6-1599цс15. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 2284 долари США 82 центи США, що за курсом НБУ станом на 20.09.2016 року складає 58857,07 грн. за кредитом є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Зокрема, заборгованість по відсотках за користування кредитом підлягає до задоволення в сумі 377,19 доларів США, так як решта суми із 1809,29 доларів США заявлених позивачем вже стягнуто за рішенням суду від 29.07.2013 року. Також за вищезгаданим рішенням суду вже присуджено стягнути заборгованість по тілу кредиту в сумі 1463,20 доларів США, яку повторно просить стягнути позивач у судовому порядку, а тому в задоволенні цієї вимоги теж слід відмовити. Стосовно вимог про стягнення пені в сумі 2732,67 доларів США та штрафу в сумі 9,70 доларів США (фіксована частина) та 108,34 доларів США (процентна складова), то як слідує з п.6.1, 6.2 договору встановлюється відповідальність сторін. Разом з тим, за рішенням суду було стягнуто всю суму заборгованості, яка виникла після закінчення строку дії договору. Одночасне стягнення неустойки, як пені, як і штрафу не проводиться. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Дана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15. А тому слід задовольнити вимогу частково, стягнувши штраф у розмірі 250 грн. фіксована частина) та 485,83 грн (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зважаючи на це, на переконання суду позивачем при нарахуванні заборгованості по пені та штрафу (що також не можуть бути стягнені одночасно як відповідальність за неустойку) не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, а тому у стягненні неустойки слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 16, 526, 530, 1054 ЦК України,

Outcome: partial