Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

ПАТ «Кредобанк» звернувся в червні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором. Представник позивача підтримав заявлені вимоги. Відповідач 1 та її представник заперечили вимоги позову. Відповідач 2 в судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №18А/133/2012 від 04.05.2012 року ПАТ «Кредобанк» надало кредит [PERSON] у розмірі 99200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 01.05.2019 року (а.с.8-11). Кредит був виданий на наступні цілі: часткова оплата купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 14.04.2012 року в сумі 96800 грн.; оплата страхового платежу в сумі 2420,00 грн. Також для забезпечення виконання кредитних зобовязань між ПАТ «Кредобанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки 18А/133/2012-SI від 04.05.2012 року, за яким [PERSON] несе відповідальність за виконання зобовязання [PERSON] (а.с.7). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Сторони не заперечували виконання банком свого обовязку щодо надання коштів (кредиту) відповідачу 1. До матеріалів позову також долучено меморіальний ордер № 11646245 від 07.05.2012 року про видачу [PERSON] кредитних коштів у розмірі 96800 грн. (а.с.12) та суми страхового платежу в розмірі 2420 грн (а.с.13). Транспортний засіб марки Chevrolet, модель Lacetti, № кузова KLJNF1961CK610915, для часткової оплати за який і було взято кредит [PERSON], було викрадено 23.05.2013 року. Рішенням Апеляційного суду міста Києва (а.с.88) від 12.03.2014 року, було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.12.2013 року (у справі за позовом [PERSON] д ПАТ «СК ПЗУ Україна», третя особа ПАТ «Кредобанк» про стягнення страхового відшкодування) скасовано і ухвалено нове, яким задоволено позовні вимоги [PERSON], стягнуто з ПАТ «СК ПЗУ Україна» на користь ПАТ «Кредобанк» страхове відшкодування в розмірі 85535,60 грн. (а.с.107-110). Дане рішення було оскаржено до касаційної інстанції і ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2015р. касаційну скаргу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відхилено, а рішення апеляційного суду залишено без змін (а.с.135-137). У рамках виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду щодо оплати страхового відшкодування на користь ПАТ «Кредобанк», 02.10.2015 року ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» було внесено 85535,60 грн., які були направлені на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 18А/133/2012 від 04.05.2012 року. Так, згідно платіжного доручення № 36091 від 02.10.2015 року (а.с.149) ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувала ПАТ «Кредобанк» страхове відшкодування у рамках виконавчого провадження в розмірі 85535,60 грн. До матеріалів справи позивачем долучено довідку ПАТ «Кредобанк», що станом на 12.03.2014 року (дата ухвалення рішення суду) заборгованість [PERSON] до діючому кредиту складала 80626,36 грн. сума основного боргу, а також пеня за прострочку платежів по кредиту сума якої визначається в день погашення (а.с.131). Разом з тим, слід звернути увагу на те, що за рішенням суду, що зазначено вище, в розмір страхового відшкодування було враховано всю наявну на час звернення до суду заборгованість позичальника [PERSON] по кредитних зобовязаннях, що підтверджено і сторонами. Після погашення СК виплати страхового відшкодування, ПАТ «Кредобанк» здійснив погашення боргу позичальника [PERSON] не згідно заборгованості, що стягнута рішенням суду за довідкою до його ухвалення, а на інші донараховані платежі, які в основному складали неустойку і нове нарахування відсотків. Так, згідно довідки ПАТ «Кредобанк» станом вже на 02.10.2015 року (а.с.132) заборгованість по діючому кредиту складала: 62580,07 грн. сума основного боргу, 18046,29 грн. прострочена заборгованість, 20649,79 грн. сума прострочених відсотків за користування кредитом, а також пеня за прострочку платежів по кредиту сума якої визначається в день погашення. Водночас, згідно розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів даної цивільної справи станом на 13.01.2016 року, на думку позивача, заборгованість по кредиту становить 27999,98 грн., а саме: 27137,03 грн. неповернута сума кредиту, 780,95 грн. прострочені відсотки, 81,82 грн. нарахована пеня за період з 02.12.2015 року по 13.01.2016 року. Отже, зважаючи на те, що стався страховий випадок і викрадено автомобіль на який отримувались кредитні кошти відповідачем1, СК за рішенням суду в користь кредитора оплатила суму страхового відшкодування, що була рівною з наявною заборгованістю позичальника на час звернення до суду. Затягування строку виплати зі сторони СК, не є виною позичальника [PERSON] Тому, кредитору слід було погасити виплачене страхове відшкодування на суму заборгованості визначеної за рівнозначністю, а не здійснювати почергове погашення на донараховану неустойку та % за новий період, що спричинило наявність боргу знову за тілом кредиту, та як наслідок заборгованість по відсотках та ново нарахована пеня. Представник відповідача 1 до матеріалів справи подав Звіт про проведену роботу ФОП [PERSON] від 14.03.2017 року, з врахуванням рішення суду від 12.03.2014р. та поданим у даній справі позовом і здійсненими позичальником платежами, за висновком якого заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Кредобанк» за кредитним договором станом на 13.01.2016 року відсутня, в той же час передплата становить 4076,61 грн. (а.с.156-159). Судом також зясовано і те, що позичальник до страхового випадку та рішення суду заборгованості по кредитних зобовязаннях не мала. Також із розрахунку заборгованості долученого до позову, а також з доказу наданого відповідачем1 (звіту від 14.03.2017р.) вбачається, що з 01.07.2014 року ПАТ «Кредобанк» підняв в односторонньому порядку на 5% процентну ставку по кредитному договору тобто з 12% до 17% (а.с.14). Як зясовано судом позивач покликався як на підставу підняття відсотків (після рішення вже апеляційного суду від 12.03.2014 року, яке набрало законної сили в день його ухвалення) на пункт 3.2 кредитного договору. Ним визначено, що у випадку незастрахування позичальником та/або третіми особами або позичальника від нещасних випадків чи несвоєчасного його страхування протягом дії кредитного договору в тому числі і по закінченню дії попереднього договору страхування (п.9.1.4 договору) процентна ставка за користування кредитними коштами збільшується на 5 % річних вище діючої, починаючи з 1-го числа місяця, наступного за тим, в якому закінчився строк дії договорів страхування.А п.9.1.4 кредитного договору визначає, що позичальник зобовязаний здійснити у страховій компанії, фінансовий стан якої відповідає вимогам банку, до моменту видачі кредиту та протягом усього строку дії договору щорічне страхування позичальника від нещасних випадків на користь банку на весь період дії кредиту. Разом з тим, на переконання суду, вимога позивача про доцільність щорічного страхування позичальника [PERSON] від нещасних випадків на користь банку з 01.07.2014 року, тобто після страхового випадку 23.05.2013 року про викрадення автомобіля, який куплений за кредитні кошти по кредитному договору від 04.05.2012р. та наявного рішення апеляційного суду від 12.03.2014 року про стягнення в користь банку коштів рівнозначних боргу зі СК за цим страховим випадком, що набрало законної сили, є несправедливим, абсурдним та безпідставним, як і збільшення в розрахунку заборгованості такої відсоткової ставки на 5%, що і спричинило нарахування відсотків банком за період з 01.04.2014р. по 07.10.2015р. на суму 20649.79грн. (саме на дану суму нараховану після рішення суду і було також спрямоване погашення страхового відшкодування у 2015р.), та від даної суми і пеню в сумі 10438.27грн. за період з 04.05.2012р. по 13.01.2016р., пеню в розмірі 9545.94грн. за період з 08.10.2014р. по 07.10.2015р., пеню в розмірі 81.82грн. за період з 14.01.2015р. по 13.01.2016р. (остання є в розрахунку заборгованості за даним позовом). При цьому, погашаючи страхове відшкодування на нову заборгованість позичальника, банком не було враховано позовну давність щодо нарахування ним неустойки понад рік, що і спричинило погашення наявної, на час зарахування суми страхового відшкодування, заборгованості в залишку на саме тіло кредиту та відсотки. Пояснення сторони позивача щодо вірності такого нарахування боргу, за продовження дії кредитного договору з позичальником та погашення СК суми боргу аж у 2015 році, суд оцінює критично, оскільки розгляд справ судом має здійснюватись перш за все справедливо та на засадах змагальності доводів сторін. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Отже, на підставі наведеного, застосованих судом норм, враховуючи засади справедливості розгляду справи та захисту судом прав всіх сторін, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відповідача 1 за їх недоведеністю та безпідставністю. Щодо вимог позову до поручителя, то з-за відмови вимог до позичальника, вимоги до поручителя (відповідача 2) також не підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed