Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач 02 березня 2017 року звернувся до суду з даним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16 березня 2011 року [PERSON] повинен був сплатити йому, [PERSON], суму основного боргу 89275,90 грн. та 1012,76 грн. судових витрат, а всього 90288,66 грн. [PERSON] судове рішення не виконав, рішення було звернуто до примусового виконання. Відділом ДВС Пологівського районного управління юстиції заборгованість з [PERSON] на його, позивача, користь не стягнута, йому була надіслана постанова від 24 червня 2016 року про повернення виконавчого документу без виконання. Оскільки законодавство України не повязує припинення зобовязань з наявністю судового рішення, позивач з посиланням на ст.ст.526,625 ЦК України просить постановити судове рішення, яким стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] за прострочення виконання грошових зобовязань, які встановлені судовим рішенням, 101980,44 грн. інфляційних втрат за період з 17 березня 2014 року по 01 березня 2017 року, а також 7939,44 грн. відсотків річних за цей же період і судові витрати зі сплати судового збору 1099,20 грн. Позивач у судовому засіданні 07 квітня 2017 року наполягав на задоволенні позовних вимог з зазначених у позові підстав, а своєю письмовою заявою до суду від 10 квітня 2017 року просив завершити розгляд справи в його відсутність, задовольнити його позовні вимоги, не заперечує проти постановлення у справі заочного рішення (а.с.20). Відповідач, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною позивачем у позові, підтвердилася відповіддю органу місцевого самоврядування (а.с.13), викликався судом рекомендованою поштою у судові засідання. Поштові відправлення повернулися без вручення адресату з позначками «за закінченням терміну зберігання», «нема адресату» (а.с.15,23,29), у звязку з чим суд повідомив відповідача про місце, дату і час розгляду справи відповідно до вимог ст.74 ч.6 ЦПК України телефонограмами (а.с.22,26) і оголошенням про виклик до суду на офіційному сайті Пологівського районного суду Запорізької області pl.zp.court.gov.ua (а.с.27,28). У судове засідання відповідач не прибув, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи в його відсутність до суду не звертався, заперечень проти позову суду не надав, на підставі чого суд постановляє заочне рішення у відсутності відповідача за правилами ч.4 ст.169 ЦПК України за наявних у справі доказів, проти чого не заперечує позивач у своїй заяві до суду. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглядається без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, ненадання заперечень проти позову відповідачем, дослідивши письмові докази і дав їм аналіз в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, поряд з іншими, є договори та інші правовідносини. Згідно ч.5 ст.12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З копій рішень Пологівського районного суду Запорізької області від 16 березня 2011 року і від 10 червня 2014 року судом встановлено, що 04 серпня 2010 року за усною домовленістю [PERSON] продав [PERSON] 30 тон насіння соняшника по ціні 3 тис. грн. за 1 тону на загальну суму 90 тис. грн., які [PERSON] зобовязався сплатити [PERSON] згідно розписки до 11 серпня 2010 року. Проте, [PERSON] свої зобовязання з повернення зазначеної суми [PERSON] не виконав, сплативши борг частково, а саме лише 6 тис. грн. У звязку з неповерненням вчасно грошових коштів [PERSON] двічі звертався до суду з позовами про стягнення заборгованості та матеріальних збитків, а також про стягнення грошових сум за прострочення виконання грошового зобовязання. Позовні вимоги [PERSON] судовими рішеннями від 16 березня 2011 року і від 10 червня 2014 року задовольнялися, набрали законної сили і були звернуті до примусового виконання (а.с.5,8). Зазначені судові рішення [PERSON] не виконувалися і не виконуються, про що свідчать постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві посадових осіб відділу ДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області від 24 червня 2016 року по виконавчим провадженням ВП №50168709 і ВП №50168756 (а.с.7,10), згідно яких борг, витрати та виконавчий збір з [PERSON] у примусовому порядку не стягнуті. Згідно рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] з урахуванням індексу інфляції за період з 16 березня 2011 року по 16 березня 2014 року 4435 грн. 67 коп. та три відсотки річних за прострочку виконання грошових зобовязань 8125 грн. 98 коп., а тому суд знаходить позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню за період, який зазначений ним у позові, тобто починаючи з 17 березня 2014 року по 01 березня 2017 року, а також у тому розмірі, який зазначений позивачем у позові, оскільки він підтверджений судовими рішеннями і розрахунком на а.с.4. Проаналізував добуті у справі докази суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача у повному обсязі і про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, оскільки факт невиконання грошових зобовязань перед позивачем відповідачем встановлений судовими рішеннями, а розмір позовних вимог підтверджений відповідним розрахунком, згідно якого виходячи з заборгованості в сумі 89275,90 грн. у період з 16 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року за 291 день за прострочення зобовязання у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за несплату відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції 17722,86 грн.; виходячи з заборгованості в сумі 106998,76 грн. у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року за 365 днів за прострочення зобовязання у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за несплату відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції 46330,46 грн.; виходячи з заборгованості в сумі 153329,22 грн. у період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2017 року за 426 днів за прострочення зобовязання у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за несплату відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції 37926,72 грн., а разом 101980,04 грн., а сума відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми становить виходячи з заборгованості 89275,90 грн. за період з 17 березня 2014 року по 01 березня 2017 року (за 1082 дні) 7 939,44 коп., а всього загальний розмір заборгованості складає за період з 17 березня 2014 року по 01 березня 2017 року 109919 грн. 48 коп. Суд стягує з відповідача на користь позивача зазначену суму за прострочення виконання грошового зобовязання і 1099 грн. 20 коп. судового збору за правилами ст.88 ЦПК України згідно квитанції на а.с.2.

Outcome: approved