Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

подано позов, в якому позивач просить: визнати договір дарування частини жилого будинку серія 2030 від 05 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним; скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30, за [PERSON], номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 4756168, проведену на підставі договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 05 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2030; в порядку реституції визнати право власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30, за попереднім власником - [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. В обґрунтування позову зазначає, що у 2012-2013 роках [PERSON] мешкав за адресою: Новомосковськ, вул. Плеханова, буд. 34, разом із батьками. На паралельній вулиці, а саме: Металургів (Котовського), буд. 30 мешкала самітна жінка похилого віку - [PERSON], [INFO], якій позивач на добровільних засадах надавав посильну допомогу. Згодом, [PERSON] познайомила позивача зі своєю двоюрідною сестрою, позивачем-2 по справі - [PERSON], з якою позивачі почергово піклувались за [PERSON] Через свій похилий вік [PERSON] страждала на церебральний атеросклероз з гіпертонічною хворобою. [PERSON] 26 квітня 2013 року склала на [PERSON] та [PERSON] заповіт, у якому заповідала позивачам частину свого майна у рівних долях. Майно [PERSON] складалося з житлового будинку за адресою: вул. Металургів (Котовського) 30 у м. Новомосковськ, де остання мешкала із 1970 року. [PERSON] внаслідок похилого віку не могла належним чином доглядати за будинком, у неї різко з кожним місяцем погіршуватися стан здоровя. Це виражалося у тому, що вона почала втрачати память, плутатися у часі й не впізнавала ані [PERSON], ані [PERSON], сусідів. В наступному, [PERSON] впустила до будинку на мешкання осіб, серед яких була і [PERSON] 14 квітня 2015 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] визнано недієздатною та призначено її опікуном [PERSON] 28 квітня 2015 року [PERSON] померла. При перевірці наявності спадкового майна померлої, від нотаріуса позивачі дізналися, що 7/8 часток будинку, в якому мешкала [PERSON] відчужено на користь [PERSON] за договором дарування серії 2030 від 05 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Вказують, що означений договір є недійсним, оскільки померла за життя помилялася в природі правочину, скористалися похилим віком позивача, яка невірно сприйняла природу правочину, подарувала будинок малознайомій особі, не мала намір укладати договір дарування, не переоформила особові рахунки, продовжувала проживати в будинку, не повідомляла осіб про втрату права власності на будинок, спірний будинок був єдиним житлом померлої та остання не мала намір його відчужувати. В судовому засіданні 07 квітня 2017 року позивач-1 позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснення надав аналогічні за змістом позову. В судове засідання 10 травня 2017 року не з`явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Позивач-2 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явилася, представник відповідача надала суду заяву, у відповідності до якої просила розглянути справу у відсутність відповідача. Позов визнала. В судовому засіданні 07 квітня 2017 року допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], які кожна окремо показали суду, що влітку 2013 року були присутніми на подвір`ї будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30 в якому мешкала [PERSON] На подвір`ї будинку були присутні співробітники правоохоронних органів, люди романської національності, які пояснювали співробітникам міліції, що збираються придбати будинок, в якому жила [PERSON], надавати допомогу в утриманні [PERSON] В наступному, протягом місяця після означеної події [PERSON] надавали допомогу в догляді, а в наступному, поїхали з будинку. В звязку з неявкою сторін в судове засіданні фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Матеріали справи підтверджують, що [PERSON] на праві власності належала 7/8 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30 /а.с.52, 53, 55, 56, 58, 59, 61/. 26 квітня 2013 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON], [PERSON] все своє майно /а.с.11/. 05 серпня 2013 року [PERSON] передано безоплатно у власність [PERSON] 7/8 частин належного [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30 /а.с.93/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2015 року [PERSON] визнано недієздатною та призначено її опікуном [PERSON] /а.с.9/. 28 квітня 2015 року [PERSON] померла /а.с.8/. Також матеріали справи свідчать, що після укладення договору дарування позивач продовжила сплачувати комунальні послуги за газопостачання /а.с.12/, електроенергію /а.с.13/, проживати по день смерті за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30 /а.с.14/. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов'язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Виходячи із правової позиції Верховного Суду України щодо застосування норми матеріального права ст. 229 ЦК України, висловленої в постанові ВСУ від 16.03.2016 р. по справі №6-93цс16 наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Матеріали справи свідчать, що спірний житловий будинок був єдиним житлом [PERSON], і остання, в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду і матеріальної допомоги. При таких обставинах, суд не може прийняти до уваги факт того, що [PERSON] нотаріус розяснив умови та наслідки договору дарування, оскільки таке розяснення достовірно не свідчить про, те що вона зрозуміла це розяснення. Про означене свідчить і те, що після укладання договору [PERSON] без укладання договору найму з відповідачем продовжила проживати в подарованому нею будинку, сплачувати комунальні послуги. При таких обставинах, суд вважає встановленим, що [PERSON] не мала наміру передати вказану частину домоволодіння у власність відповідача на безоплатних умовах, помиляючись в природі правочину, вчиненого нею. Суд вважає доведеним, що позивачка, укладаючи договір дарування, помилялася щодо наслідків такого договору, вважала, що відповідачка буде зобовязана доглядати за нею. Означені обставини також підтверджуються і поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Між тим таких наслідків договір дарування не передбачає. Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оскільки позивачка, укладаючи договір дарування, помилялася відносно наслідків дарування, вважала, що відповідачка буде зобовязана доглядати за нею, що не передбачено договором дарування, крім того уклала вказаний договір під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для себе умовах, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання цього договору дарування недійсним підлягають задоволенню. Водночас не підлягають задоволенню вимоги позову щодо скасування реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: м. Новомосковськ, вул. Металургів (Котовського), буд. 30, за [PERSON], номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 4756168, проведену на підставі договору дарування частини житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 05 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2030, оскільки доказів відмови у такій реєстрації після ухвалення судом рішення про визнання договору недійсним відповідним органом, що здійснює державну реєстрацію прав власності судом не надано, відтак права позивачів не є порушеними. Також не можуть бути задоволені вимоги позову в частині застосування реституції та визнання за [PERSON] права власності, оскільки матеріали справи свідчать, що [PERSON] є померлою і майно не може бути повернуте померлій особі, відтак позивачами невірно обрано спосіб захисту порушеного права, яке в цій частині підлягає захисту в порядку реалізації спадкових прав. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів слід стягнути загалом 640 грн. 00 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial