Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

ПАТ « КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 13 липня 2007 року між ЗАТ « КБ «Приват Банк» та [PERSON] фактично було укладено кредитний договір та відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення та строковості грошові кошти в сумі 2000, 00 грн. зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом. Відповідно до умов договору, [PERSON], зобов'язаний щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та процентів за користування ним. Відповідач, в порушення умов договору, не проводив платежів в рахунок повернення заборгованості та у визначений строк не повернув всю суму боргу. Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору утворилась заборгованість, сума якої станом на 31.08.2013 р. становить 22 618, 49 грн. Таким чином, позивач, назву якого було змінено на ПАТ « КБ «Приват Банк», просить суд стягнути з відповідача вказану суму боргу, поклавши на нього судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві зазначаючи, що строк звернення позовної заяви до суду не пройшов. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у зв»язку із пропущеним строк позивача для звернення до суду, також зазначаючи те що, вона фактично виконала взяті на себе зобов»язання по кредитному договору. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2007 року між ЗАТ «КБ «Приват Банк», яке згодом змінило свою назву на ПАТ « КБ «Приват Банк», та [PERSON] фактично було укладено кредитний договір відповідно до якого позивач надав останньому у тимчасове користування грошові кошти в сумі 2 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 36 на рік з кінцевим терміном повернення коштів до 13 липня 2008 року. Кошти були надані [PERSON] в повному обсязі в порядку та в строки, передбачені договором. Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний щомісяця вносити кошти в рахунок повернення кредиту в узгоджених сторонами порядку та розмірах. Відповідач [PERSON] в порушення умов договору протягом певного часу не проводив платежів в рахунок повернення позики. Згідно ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Виходячи з вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Оскільки відповідач у встановлені договором строки та обсяги повернення кредитних коштів не здійснював, станом на 31.08.2013 р. утворилась заборгованість в розмірі 22 618,49 грн. яка складається із суми основного боргу, 6 493,53 грн. заборгованості по відсотках 11 064,94 грн., штрафу 500 грн. штрафу процентної складової 1053 грн. 26 коп. та заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 3 506, грн.. 76 коп. Така сума боргу повністю підтверджується розрахунками, наданими стороною позивача. При цьому, згідно положень ст. 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи те, що відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання, тобто з 13.07.2007 року по 13.07.2008 року, разом з тим якщо протягом вказаного терміну жодна із сторні не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же термін 12 місяців, тобто до 13.07.2009 року. Останній платіж по кредитному договору відповідачем було здійснено 25 грудня 2008 року. Однак, даний позов було пред»явлено до суду лише 06 грудня 2013 р., тобто з пропущенням встановленого строку звернення до суду, що враховуючи заявлене стороною відповідача клопотання дає підстави для застосування судом наслідків пропущення позовної давності, встановлених ст. 267 ЦК України. Положеннями ст. 256,257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказів переривання позовної давності або поважності підстав її пропущення стороною позивача надано не було, виходячи з чого суд вбачає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв»язку з пропущенням при зверненні до суду з даним позовом строків позовної давності. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed