Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач 03 березня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12.02.1970 року, право власності на спірне домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], набула [PERSON]. На підставі списку трубопрокатного заводу ім. В.І. Леніна, затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної ради № 142 від 14.03.1985 року, [PERSON] та її чоловіку [PERSON] було виділено квартиру [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року. Спадкоємцем померлої є її чоловік [PERSON]. Раніше позивач працював в житлово-комунальному господарстві заводу ім.. В.І. Леніна з березня 1990 року. У зв'язку зі скрутними житловими умовами, позивач у вересні 1992 року звернувся за місцем роботи з заявою про поліпшення житлових умов, але йому було відмовлено. Натомість, запропоновано оглянути будинок [ADDRESS] на предмет проживання там, оскільки, як було пояснено, мешканці будинку були відселені в надані заводом квартири. З 1992 року він постійно проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Протягом всього часу, позивач відкрито і безперервно володіє і користується домоволодінням, а саме, квартирою [ADDRESS] за власний рахунок провів капітальний ремонт, сплачує усі необхідні комунальні платежі. В квартирі [ADDRESS] позивач не зареєстрований, але постійно з 1992 року мешкає. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] з 2000 року постійно володіють кв. [ADDRESS] вказаного домоволодіння. Позивач зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2013 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на садибний будинок, розташований на земельній ділянці 212 кв.м. за адресою: [ADDRESS], тобто судовим рішенням встановлені певні обставини, які не підлягають доказуванню. Позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на садовий житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 349 кв.м., за адресою: [ADDRESS], що складається з квартири [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на садовий житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 349 кв.м., за адресою: [ADDRESS], що є підставою скасування права власності. Ухвалою від 21 травня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучена Дніпропетровська міська рада. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином. Від [PERSON], [PERSON] надійшла письмова заява з проханням слухати справу у їх відсутність. Представник третьої особи - Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не підтримав та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи - КП «ДМБТІ» у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - квартирою [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 1970 року, після смерті [PERSON] [PERSON] набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.22). Встановлено, що [PERSON] [INFO] року померла. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про коло спадкоємців після її смерті. Як зазначив в судовому засіданні позивач, він з 1992 року постійно проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Протягом всього часу, позивач відкрито і безперервно володіє і користується домоволодінням, а саме, квартирою [ADDRESS] за власний рахунок провів капітальний ремонт, сплачує усі необхідні комунальні платежі. В квартирі [ADDRESS] позивач не зареєстрований, але постійно з 1992 року мешкає. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, не надано доказів того, що квартира [ADDRESS], на яку позивач просить визнати право власності зареєстрована у встановлений законом порядку в КП «ДМБТІ». Також не надані доказі в підтвердження перейменування вулиці з Байдаковська на Братів Ковальчук. Таким чином, в судовому засіданні не доведено та не надано доказів, які б підтверджували факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння чужим майном саме позивачем. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, позивачем не надано в судовому засіданні доказів відкритого, безперервного володіння спірною квартирою домоволодіння протягом десяти років. Крім того, обґрунтування позивача, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2013 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на садибний будинок, розташований на земельній ділянці 212 кв.м. за адресою: [ADDRESS], а тому вказаним судовим рішенням встановлені певні обставини, які не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи є безпідставними. Так, встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.03.2014 року було скасовано рішення рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2013 року та в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] - відмовлено. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не був доведений факт відкритого, безперервного володіння спірною квартирою домоволодіння протягом десяти років, ним не були представлені докази на підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed