Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач 04 липня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та виконавчого комітету Дніпровської міської ради про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним рішення виконкому та його скасування, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй належить житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. При оформленні документів для приватизації своєї присадибної ділянки площею 579 кв.м., на якій розташоване домоволодіння та допоміжні споруди, позивачу стало відомо, що сусідка [PERSON], яка мешкає по [ADDRESS] з південно-східного боку садиби позивача протиправно та безпідставно заволоділа частиною земельної ділянки позивача, на якій розміщені узаконені господарські споруди та отримала Державний акт на право власності на землю від 16.10.2001 року на площу 0,0907 га на своє ім'я з урахуванням частини земельної ділянки позивача. Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 18.02.1956 року гр. [PERSON] відведено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 500 кв.м. Будинок [ADDRESS] [PERSON] купила на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1999 року, укладеного між нею та [PERSON] за дорученням [PERSON] Із матеріалів землевпорядної справи вбачається, що 20.12.1999 року [PERSON] звернулась до в.о. міського голови з заявою про передачу їй у приватну власність безкоштовно 0,0829 га землі, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. При отриманні Державного акту на право власності на землю [PERSON] не погоджувала із позивачем межі своєї земельної ділянки. Позивач просила суд поновити термін позовної давності; визнати частково недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2140 від 20.09.2001 року «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам» стосовно [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0907 га; визнати недійсним Державний акт на право власності на землю від 16.10.2001 року. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. 07.02.2017 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] з проханням відкласти слухання справи у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні. У своїй заяві від 09 лютого 2017 року відповідач [PERSON] та її - адвокат Третяк Л.А. просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги не визнають у повному обсязі. У судове засідання представник співвідповідача - виконавчого комітету Дніпровської міської ради не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 2-2809, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 12.09.2000 року (а.с. 152 том 1). [PERSON] належить домоволодіння розташоване в м. Дніпропетровську, [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстровим № 3199, зареєстроване в ДМБТІ 01.10.1999 року за реєстровим № 88 та записаного в реєстрову книгу № 167 (а.с. 51-52 том 1). 16.10.2001 року [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2140 від 20.09.2001 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Д* № [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,0907 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (60 том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2013 року [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та Дніпропетровської міської ради про визнання державного акту на землю недійсним і його скасування та визнання рішення виконкому міськради недійсним і його скасування відмовлено (а.с. 10-11 том 1). Згідно повідомлення № 1457-16 від 13.09.2016 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз неможливо надати висновок експертизи у зв'язку з невиконанням клопотання експерта та несплатою вартості експертизи (а.с. 58-62 том 2). На підставі ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки та його державної реєстрації. На підставі ст. 22 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею забороняється. Відповідно ст. 23 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних доказів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідач [PERSON] у своїй заяві від 09.02.2017 року просила суд застосувати позовну давність. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. ст. 48, 50 Закону України «Про власність», ст. 257 ЦК України щодо спорів про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. З матеріалів справи вбачається, що про видачу [PERSON] Державного акту про право приватної власності на землю від 16.10.2001 року позивачу стало відомо ще у 2006 році, що підтверджується відповідями прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.08.2006 року (а.с. 150 том 1) та Дніпропетровського обласного Головного управління земельних ресурсів від 01.08.2006 року (а.с. 158 том 1). Позивач просить поновити строк позовної давності, однак суд не вбачає підстав для його поновлення, оскільки [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин. З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в зв'язку зі спливом строку позовної давності, яку відповідач [PERSON] у своїй заяві від 09.02.2017 року просила застосувати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed