Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18.05.2007 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №НМС0GA00002731, відповідно до умов якого відповідач отримав у кредит кошти у сумі 41800 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 17.05.2017р. В забезпечення виконання зобовязань позичальником за договором, між банком та [PERSON] 18.05.2007 р. укладено договір поруки. Банк виконав зобовязання перед відповідачем, однак відповідачі порушили умови договору та заборгованість перед банком станом на 31.12.2015р. склала 124979,33 дол. США. Оскільки зобовязання за кредитним договором позичальник та поручитель не виконують, просив стягнути з відповідачів заборгованість, яка виникла перед банком у солідарному порядку. Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги уточнив та остаточно просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором від 18.05.2007 року: 22181,33 дол. США заборгованості по кредиту, 49692,14 дол. США заборгованості по процентах, 6460 дол. СЩА заборгованості по комісії, 40700 дол. США пені, а всього 119033,47 дол. США, що виникла станом на 05.05.2016 р.\~(а. 143) Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги з підстав, викладених у заяві. Відповідач [PERSON] позов визнала частково з врахуванням суми заборгованості, яка вказана у висновку судової економічної експертизи. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що 18.05.2007 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №НМС0GA00002731, відповідно до умов якого остання на споживчі цілі отримала у кредит кошти у сумі 41800 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на термін до 17.05.2017р. Для забезпечення виконання зобов'язань за договором, відповідач надав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] В забезпечення виконання зобовязань позичальником за договором, між банком та [PERSON] 18.05.2007 р. укладено договір поруки. Свої зобов'язання відповідно до кредитного договору відповідач належним чином не виконував: своєчасно не вносив платежі на погашення кредиту та не сплачував нараховані відсотки за користування кредитом. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15.08.2012р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18.05.2007 р. в розмірі 43634,44 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказане рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на виконання до відділу ДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції не надходило. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15. 13.04.2016р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] та була предметом іпотеки. 13.04.2016р. на рахунок для погашення заборгованості за кредитним договором було зараховано грошові кошти від реалізації предмета іпотеки у розмірі 12868,22 дол. США на тіло кредиту, 26,77 дол. США послуги банку, 12841,44 дол. США - пеня. Відповідно до п. 3.3 кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості насамперед направляються для відшкодування витрат банку, далі пені, простроченої комісії, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за кредитом, комісії, винагороди, відсотків, кредиту. Однак, як слідує з матеріалів справи та підтверджується висновком судової економічної експертизи №3813/16-26 від 01.03.2017р., кошти від продажу предмету іпотеки розподілені банком не у відповідності до п. 3.3 договору, а саме на тіло кредиту, послуги банку, що повязані з оформленням договору купівлі-продажу, та пеня. Таким чином, з врахуванням коштів, які надійшли від реалізації предмета іпотеки і порядку черговості згідно з п. 3.3 договору, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 05.05.2016р. склала 33720,03 дол. США заборгованості по кредиту, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 26772,16 дол. США, 42857,72 дол. США заборгованості по процентах, в тому числі прострочена заборгованість по процентах 42425,70 дол. США, 4102,25 дол. США заборгованості по комісії, а всього 80 680 дол. США, яку і слід стягнути з відповідача. Оскільки у договорі зобов'язання між сторонами визначено в доларах США, то відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, вимоги по сплаті заборгованості по тілу кредиту та процентах підлягають до задоволення у валюті, визначеній договором. Пеня банком розрахована та визначена в іноземній валюті, що не відповідає вимогам ст. 549 ЦК України, а тому має бути стягнута в національній валюті в межах строку позовної давності. У звязку з неналежним виконанням зобовязань по кредитному договору заборгованість по пені становить 40 097 грн. 79 коп. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Відповідно до п. 11 договору поруки зобовязання поруки виникає у поручителя з дати підписання договору та діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. У правовій позиції Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2662цс15, вказано, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником здійснювалось погашення чергових платежів за кредитним договором з порушенням встановленого договором строку та розміру, останній платіж було здійснено в 2011 році. Протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання банк не звертався до поручителя із вимогою (позовом) про повернення заборгованості за кредитним договором. Такий позов подано до суду лише 21.01.2016 року, тобто з пропуском строку, визначеного положеннями ст. 559 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що порука [PERSON] за договором поруки від 18.05.2007р. припинилася, а тому позовні вимоги банку про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають. З відповідача на користь позивача згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 31 044,87 грн. (69%).

Outcome: partial