Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 02.10.2012 року відповідач [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7120,30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначає, що свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у встановленому в договорі розмірі. Відповідач свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 18.05.2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 14796,93 грн., яка складається з наступного: 4806,87 грн. заборгованість за кредитом; 2756,24 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5960,37 грн. заборгованість за пенею та комісією; 1273,45 грн. \~штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. З посиланням на викладене просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.10.2012 року станом на 18.05.2017 року в розмірі 14796,93 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1600 грн. сплаченого судового збору. У судове засідання представник позивача не зявився, при цьому одночасно з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у дане судове засідання не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомлено та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. 05.02.2018 року відповідачем поданий до суду відзив на позовну заяві, згідно з яким просить застосувати загальний та спеціальні (щодо стягнення неустойки) строки давності до вимог позивача та відмовити позивачу у задоволенні позову про стягнення заборгованості. Зазначила, що вважає даний позов необґрунтованим і безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити, виходячи з того, що у відповідності до ч. 7 абз. 2 ч. 11. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Мотивуючи відзив положеннями ст. ст. 256, 258, 261 ЦК України зауважує, що як зазначено в заяві картка діяла до 03.2012 року, тобто дія картки закінчилася ще у квітні 2012 року, строк позовної давності за дією картки закінчується у квітні 2015 року. Вказує, якщо рахувати строк давності з останнього платежу, то її останній платіж був 24.04.2014 року, коли нею було сплачено 200 грн. Платіж від 01.07.2014 року вона не визнає і сплачений був не нею, тобто, за твердженням відповідача, позовна давність у позивача закінчилася 24.04.2017 року, а позовна заява зареєстрована в суді 27.06.2017 року, отже після спливу строку позовної давності. Враховуючи наведене, вважає, що останнім днем, коли позивач міг звернутися до суду був 24.04.2017 року, відтак, позивачем пропущений як загальний, так і спеціальний (щодо штрафу) строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав, а тому, враховуючи вказану вище норму Закону України «Про захист прав споживачів», позивач незаконно вимагає повернення кредиту. З огляду на приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України та на підставі наведеного відповідач зазначає, що позивачу слід відмовити у задоволені позову повністю. Від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі відповідно до ст. 43 ЦПК України, в яких зазначив, що стосовно строку позовної давності, то строк виконання зобовязань встановлено до 02.10.2015 року (п. 1.1.3 Генеральної угоди), тому строк позовної давності спливає 03.10.2015 року + 3 року, а саме 03.10.2018 року. Зауважує, що позивач звернувся в суд 21.06.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. На даний час [PERSON] належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконала, а тому позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. За приписами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.10.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобовязань за кредитним договором № SAMDN51000020359653 від 11.03.2008 року. Згідно з п. п. 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Генеральної угоди сторони погодили за кредитним договором зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання кредиту, а саме проценти на 509,70 грн., комісію на 157,80 грн. та штраф на 605,95 грн., визначили, що заборгованість за цим договором становить 7570,30 грн., остання дата погашення заборгованості 02.10.2015 року. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику [PERSON] строковий кредит у сумі 7120,30 грн. на строк 36 місяців з 02.10.2012 року по 31.10.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказаній в заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 258,32 грн. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Останнє погашення заборгованості повинно бути здійснено не пізніше 31.10.2015 року. Згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день за зобовязаннями, строк виконання яких не настав, сторони дійшли згоди, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з часу виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує штраф у розмірі 1273,45 грн. (пункт 2.2 Генеральної угоди). Відповідач погодилася, що ця Генеральна угода разом зі запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами і правилами, Тарифами складає між ним і банком кредитний договір, що підтверджується її підписом в Генеральній угоді. Відповідно до п. 1.1.5.25 Умов і правил надання банківських послуг за несвоєчасну оплату послуг, передбачених даним договором, Умовами і правилами позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який платиться пеня, за кожний день прострочення. У звязку з порушенням відповідачем зобовязань за Генеральною угодою станом на 18.05.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 14796,93 грн., з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 4806,87 грн.; загальний залишок заборгованості за відсотками 2756,24 грн.; заборгованість за пенею та комісією 5690,37 грн.; штраф згідно з Генеральною угодою 1273,45 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За приписами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Таким чином, враховуючи вищенаведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що [PERSON] належним чином не виконувала свої зобовязання за Генеральною угодою від 02.10.2012 року щодо своєчасного внесення платежів, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача відповідно до положень Генеральної угоди та ст. 526 ЦК України. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню сума нарахованих процентів станом на 30.10.2015 року (дата останнього погашення заборгованості), тобто до закінчення строку дії Генеральної угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Вказана правова позиція викладена у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові [PERSON] Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/6227/14-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 1395,89 грн., яка розрахована станом на 30.10.2015 року. Нараховані банком проценти поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання в частині стягнення пені та нарахованих штрафів, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення-строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за комісією і пенею та штрафом, суд вважає, що до стягнення підлягає лише штраф у розмірі 1273,45 грн., який є менший за сукупний розмір заборгованості по пені та комісії, що згідно з наданим розрахунком та заявлених вимог неможливо розєднати на заборгованість по пені та комісії, зазначене з одного боку забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованої пені та комісії за договором. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за Генеральною угодою від 02.10.2012 року становить 7476,21 грн., з яких: 4806,87 грн. заборгованість за кредитом; 1395,89 грн. заборгованість за відсотками; 1273,45 грн. заборгованість по штрафам, яку з неї слід стягнути на користь банку. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сторони в Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 02.10.2012 року обумовили остаточний строк виконання зобовязання до 30.10.2015 року і саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності. Таким чином, трирічний строк позовної давності закінчується 30.10.2018 року. З даним позовом позивач звернувся в суд 27.06.2017 року. Отже, за таких обставин слід вважати, що позивач з дотриманням строків позовної давності звернувся в суд з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і такі позивачем не пропущено. Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої пені, то у даному випадку питання про застосування положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо стягнення неустойки судом не вирішується. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Позивач при поданні даного позову сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. Відтак, оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 800 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial