Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач 09 грудня 2019 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом та просила суд: - усунути перешкоди у користуванні нею квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та вселити її у вказану квартиру. Свої вимоги мотивує наступним. Вона тривалий час не має можливості користуватися квартирою, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , оскільки відповідачем створюються їй перешкоди у доступі до цієї квартири. У вказаній квартирі знаходяться її особисті речі, меблі та побутова техніка, однак відповідачем були замінені вхідні замки, тому вона не має можливості потрапити до неї. Зазначає, що іншого власного житла для проживання вона не має, винаймає житло через перешкоди з боку відповідача у проживанні у спірній квартирі. Зазначає, що конфлікт з відповідачем щодо вказаної квартири почався приблизно з 2013 року, відповідач мотивує свої дії тим, що вона не користується вказаною квартирою з моменту реєстрації, тобто з 1999 року. Однак вона вказує, що з 2004 року по 2012 рік працювала у м. Москва, проте не рідше ніж один раз на три місяці приїжджала додому та проживала за спірною адресою. Постійно проживала у вказаній квартирі з 2010 по 2017 роки, однак з 2017 року вона не проживає у ній через конфлікт з відповідачем, який у подальшому почав чинити перешкоди у доступі до квартири. Також зазначає, що вона декілька разів зверталася до Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявами про перешкоди у доступі до квартири, але безрезультатно. Крім того зазначила, що після смерті матері [PERSON] , яка була основним квартиронаймачем, заміна основного квартиронаймача не відбулася через спір, який існує між ними з відповідачем, як членами сім`ї наймача, проте, вказує, що на сьогодні вони мають однакові права та обов`язки щодо користування житловим приміщенням. Враховуючи викладені обставини, вони звернулися до суду з даним позовом. Ухвалою про відкриття провадження від 31 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву (а.с. 37-38). 27 лютого 2020 року до суду від [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 45-46), в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки позивач не користується вказаною квартирою без поважних причин більше шести місяців, проживає за іншою адресою. Він сплачує всі комунальні послуги за вказану квартиру. 04 березня 2020 року до суду від позивача [PERSON] подано відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 53), в якому позивач посилалася, що доводи відповідача про те, що вона не проживає у спірній квартирі з 1999 року не відповідають дійсності. Вона дійсно не проживає у цій квартирі з 2017 року, але з причини, що відповідач створює перешкоди у проживанні. В матеріалах справи також є заперечення [PERSON] , подані до суду 11.03.2020 року (а.с. 58-59), в яких відповідач зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, посилався на обставини, аналогічні тим, що були ним зазначені у відзиві на позов. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить їх задовольнити в повному обсязі. Також просить врахувати, що доводи відповідача про те, що він не чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою спростовуються довідками Нікопольського ВП та висновками судів усіх інстанцій по цивільній справі № 182/6801/18 про те, що між ними з відповідачем існує конфлікт через квартиру (а.с. 103). У судове засідання відповідач не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи без його участі, позов [PERSON] визнає в частині вселення, усунення перешкод, однак зазначає, що позивач сама не бажає вселитися в спірну квартиру у добровільному порядку. Перешкод у користуванні даною квартирою ним не чиниться, конфліктів при спільному проживанні у них не було, позивач добровільно змінила місце проживання (а.с. 96). Представник Нікопольської міської ради у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі третьої особи, просить прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с. 107). [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи, до суду повернулося поштове повідомлення про вручення судової повістки з викликом до суду (а.с. 106), причини неявки суду не відомі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами по даній справі існує конфлікт щодо користування квартирою що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , і що у спірній квартирі постійно проживає відповідач [PERSON] . Також судом встановлено, що Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, залишеною без змін Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року у цивільній справі № 182/6801/18 в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог (а.с. 77-80, а.с. 90-95). Судами апеляційної та касаційної інстанцій в рамках цивільної справи № 182/6801/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «КК «Домком Нікополь» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням встановлено, що основним квартиронаймачем спірного житла за адресою: [ADDRESS] була матір позивача та відповідача, [PERSON] - на підставі договору найму житла від 30.10.2015 року, яка померла [INFO] . Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. 24.06.2014 року за реєстровим № 664, усе належне їх майно, де б воно не було та з чого б не складалося, усі майнові права та обов`язки [PERSON] заповіла [PERSON] . Станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Також встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] , з яким вона має більш триваючі зв`язки, ніж [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом. В обґрунтування даного позову позивач [PERSON] посилалася, що відповідач чинить перешкоди у користуванні нею вказаної квартири, хоча вона з [PERSON] має однакові права та обов`язки щодо користування спірним житловим приміщенням. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим\~\~приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті\~64,\~65,\~145,\~156 Житлового кодексу України). Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14.11.2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував:\~\~«Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).\~\~ Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).\~\~ У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що після смерті наймача спірної квартири [PERSON] 02 жовтня 2017 року питання щодо зміни договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї, у порядку статті 106 ЖК України, до цього часу не вирішено, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] продовжують зберігати за собою правовий статус члена сім`ї наймача спірної квартири та користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. З матеріалів справи також вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово зверталася до Нікопольського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з відповідними заявами щодо перешкоджання їй користуватися спірною квартирою (а.с. 12-14). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами, достатніми у своїй сукупності підтверджується факт того, що позивачу чиняться перешкоди з боку відповідача [PERSON] у користуванні спірною квартирою що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що відповідачем спростовано не було та протилежного суду не надано. Оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] має право користування квартирою що знаходиться за адресою [ADDRESS] , як член сім`ї квартиронаймача, встановлено, що остання позбавлена права користуватись спірною квартирою, а також, те, що в добровільному порядку не має можливості вирішити даний спір, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про усунення позивачу перешкод в користуванні вказаною квартирою та вселити позивача до зазначеної квартири. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved