Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі банк або позивач) в листопаді 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно умов укладеного договору № DNH4KP35940371 від 19 жовтня 2006 року [PERSON] як позичальник отримав кредит в сумі 1 514 грн. 20 коп. строком на 24 місяці. Згідно укладеного договору відсотки за користуванням кредитом передбачені в розмірі 25,08 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачував відсотки за користування коштами в наслідок чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 32 645 грн. 30 коп. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і станом на 23 жовтня 2015 року складає в сумі 32 645 грн. 30 коп., а саме: заборгованість за кредитом 924 грн. 77 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками 9 009 грн. 90 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 20 679 грн. 90 коп., а також штрафи відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1 530 грн. 73 коп. штраф (процентна складова). В судове засідання представник позивача не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, в позовній заяві вказує, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд розглянути справу за відсутності представника позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач двічі в судове засідання двічі не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомив, заяв та клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки поштові повідомлення повернулись до суду згідно відмітки пошти «за закінченням терміну зберігання». За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4- 11,15,16, 22, 257, 259, 267, 509, 526, 530, 546, 549, 551, 610-612, 614, 615, 617, 625, 651, 1054, 1055 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У разі порушення виконання зобовязання наступають правові наслідки, встановлені договором або договором, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання , несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що згідно умов укладеного договору кредиту №DNH4KP35940371 від 19 жовтня 2006 року [PERSON] як позичальник отримав кредит в сумі 1 514 грн. 20 коп. строком на 24 місяці. Згідно укладеного договору відсотки за користуванням кредитом передбачені в розмірі 25,08 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Порушуючи умови кредитного договору відповідач своєчасно не сплачував відсотки за користування коштами в наслідок чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 32 645 грн. 30 коп. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і станом на 23 жовтня 2015 року складає в сумі 32 645 грн. 30 коп., а саме: заборгованість за кредитом 924 грн. 77 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками 9 009 грн. 90 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 20 679 грн. 90 коп., а також штрафи відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1 530 грн. 73 коп. штраф (процентна складова). Судом встановлено, що згідно умов укладеного споживчого кредиту позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Сторонами дотримано форми кредитного договору. Судом встановлено, що згідно п.5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам (розстрочка), які діяли на час укладення спірного кредитного договору і погоджено з позичальником, про що свідчить її підпис на заяві, термін позовної давності за вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором встановлено сторонами тривалістю 5 років. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням відповідачем умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Суд враховує, що це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Суд приймає до уваги, що відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що у спорах щодо споживчого споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене розяснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Суд також приймає до уваги, що Позивачем протягом пятирічного строку не було вжито заходів для повернення кредиту, про що свідчить відсутність письмових претензій про сплату заборгованості за кредитом. Відповідач до суду не зявився, письмових заяв чи клопотань про застосування строку позовної давності до суду від нього не надійшло. Звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором від 19 жовтня 2006 року тільки 03 листопада 2015 року (вхідний 03 листопада 2015 року) свідчить про сплив строку позовної давності для звернення до суду, враховуючи, що відповідач дійсно ухилявся від взятих на себе зобовязань по сплаті заборгованості по кредиту. Суд вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобовязань по сплаті заборгованості по кредиту. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу за договором кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь банку, позовні вимоги підлягають задоволенню. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням умов договору не означає односторонньої відмови від договору, а це є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Суд враховує, що це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу за договором кредиту частково підлягає стягненню з відповідача на користь банку, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки розмір основної заборгованості з відсотками складає 9 934 грн. 67 коп., а розмір пені визначений в сумі 20 679 грн. 90 коп., що не співмірно з сумою боргу та значно перевищує розмір збитків. Такі обставини є підставою для зменшення розміру неустойки до розміру 9 934 грн. 67 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial