Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 56 913,09 дол. США, інфляційні втрати за час прострочення в сумі 403 978,67 грн., 3% річних у розмірі 51 208,56 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 07.04.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 057-2008-1041, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 68 530,00 дол. США зі строком користування коштами до 01.04.2033 року та сплатою 12,45 % річних за користування кредитом. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2010 року з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 71 212,02 дол. США, що еквівалентно станом на 01.03.2010 року 568 984,04 грн. та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн. Рішенням суду з відповідача стягнуто за кредитним договором тіло кредиту та до 22.05.2009 року нараховані відсотки. Відповідач взяті на себе зобов'язання порушує, в наслідок чого за період з 23.05.2009 року станом на 20.05.2015 року виникла заборгованість по відсоткам за кредитним договором № 057-2008-1041 від 07.05.2008 року, яка складає 56 913,09 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ сумі 1 209 551,22 грн., з яких: заборгованість за відсотками становить 53 081,30 дол. США, що еквівалентно 1 128 115,70 грн., та заборгованість за підвищеними відсотками у розмірі 3 821,79 дол. США, що еквівалентно 81 435,52 грн. Оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2010 року відповідачем залишається не виконаним, вона повинна відшкодувати кредитору інфляційні втрати у розмірі 403 978,67 грн. та 3% річних у розмірі 51 208,56 грн. Відповідач подала зустрічний позов про визнання недійсними укладених з ПАТ «Універсал банк» кредитного договору № 057-2008-1041 від 08.04.2008 року та договору іпотеки від 07.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1331 (а.с. 44-50). Вимоги зустрічного позову мотивує тим, що умови кредитного договору є несправедливими, укладені з використанням нечесної підприємницької практики, вчиненими під впливом помилки. Положення спірного правочину являються такими, що порушують принцип рівності сторін, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Також станом на 27.04.2008 року ВАТ «Універсал банк» не мав банківської ліцензії, тому не мав права укладати кредитні договори в іноземній валюті. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2015 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки були об'єднані в одне провадження із первісним позовом ПАТ «Універсал банк» до [PERSON] про стягнення коштів (а.с. 57). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позов ПАТ «Універсал банк» та заперечував проти зустрічного, посилаючись на його безпідставність. Відповідач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та підтримали зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення [PERSON] та представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, 07.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 057-2008-1041 (на придбання майна), відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 68 530,00 дол. США зі строком користування до 01.04.2033 року та сплатою 12,45 % річних (базової ставки) за користування кредитом (а.с. 6-21). [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», зазначаючи, що спірний правочин містить несправедливі умови, укладений з використанням нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, договір не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення, детальний розпис загальної вартості кредиту; відповідальність за невиконання умов договору покладена лише на позичальника, також наявні дискримінаційні правила зміни процентної ставки у бік її збільшення на розсуд банка, ще відповідач за відсутності банківської ліцензії не мав права укладати договори в іноземній валюті. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу України. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що перед укладенням кредитного договору вона не отримувала від банку інформацію про умови кредитування не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються письмовими доказами. Так, відповідно пункту 8.5 підписаного [PERSON] кредитного договору, до укладення нею цього договору вона була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, про можливість валютних ризиків. Також у Додатках № 1 та № 2 до кредитного договору міститься перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов'язані з отриманням та обслуговуванням кредиту та графік платежів, який містить дані про вартість супутніх послуг, значення абсолютного здорожчення кредиту, реальну процентну ставку (а.с. 12-17). Крім того, вимоги про повідомлення кредитодавцем споживача у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг набрали чинності лише з 16.10.2011 року, оскільки у цій частині ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була доповнена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто вже після підписання сторонами спірного правочину. Також в підтвердження вимог [PERSON] посилається на те, що кредитний договір містить несправедливі умови, а саме те, що банк в односторонньому порядку та в своїх інтересах залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку за користування кредитними коштами. Однак дані доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, кредитний договір сторонами укладений 07.04.2008 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, був прийнятий 12.12.2008 року та набрав чинності з 10 січня 2009 року. Отже, виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що на дату підписання кредитного договір існували обставини щодо яких відповідач навмисно ввів позивача в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення нею спірного правочину. При цьому суд враховує також нижчевказані обставини. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори, або утримуватись від їх укладення і визначати зміст договорів на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. В судовому засіданні встановлено, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору позивач за зустрічним позовом погодилася зі усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов»язання, що підтверджується її підписом. Відповідно до положень статті 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства і відповідно до статі 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. [PERSON] також зазначає про неправомірність видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки відповідач не мав щодо цього банківської ліцензії. Згідно ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 533 Цивільного кодексу України також передбачено, що використання іноземної валюти та платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлений Законом України «Про банки та банківську діяльність», на підставі якого діяв банк при укладенні кредитного договору. Під час укладання сторонами у справі кредитного договору інший порядок визначення грошового еквіваленту іноземної валюти встановлений не був. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а статтями 47, 49 даного закону визначено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України; операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Згідно п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного убачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підпункт «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте законодавцем не було визначено межі термінів та сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. За нормою ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банком є юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору ВАТ «Універсал Банк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 92 від 07.12.2007 року та дозвіл на здійснення банківських операцій № 91-1 від 07.12.2007 року (а.с. 73-75). У зв'язку з цим порушення діючого законодавства відповідачем за зустрічним позовом щодо видачі позивачу кредитних коштів в іноземній валюті не вбачається. За викладених обставин зустрічний позов у частині визнання кредитного договору недійсним не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому не підлягає задоволенню. Вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки є похідними, тому у їх задоволенні теж слід відмовити. У зв'язку з недоведеністю вимог [PERSON] суд не вбачає підстав для застосування на спірні правовідносини за зустрічним позовом строку позовної давності за поданою заявою представника ПАТ «Універсал Банк» (а.с. 72). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2010 року з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором за період до 22.05.2009 року у розмірі 71 212,02 дол. США, що еквівалентно станом на 01.03.2010 року 568 984,04 грн., та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн. (а.с. 18-22). Рішенням суду з відповідача стягнуто за кредитним договором тіло кредиту та до 22.05.2009 року нараховані відсотки. Пунктом 5.3.1. кредитного договору передбачено обов'язок позичальника належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором, використовувати кредит на цілі, визначені в п. 1.3 цього договору. Згідно із п. 5.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у сумі, вказаній у п.1.1. цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором. Пунктом 1.1.1. кредитного договору визначено, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується відсоткова ставка у розмірі 37,35 % річних (підвищена процентна ставка). Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого позивачем за первісним позовом нарахована заборгованість по відсоткам за період з 23.05.2009 року станом на 20.05.2015 року у розмірі 56 913,09 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ (за 1 дол. США - 21,2526 грн.) сумі 1 209 551,22 грн., з яких: заборгованість за відсотками становить 53 081,30 дол. США, що еквівалентно 1 128 115,70 грн., та заборгованість за підвищеними відсотками у розмірі 3 821,79 дол. США, що еквівалентно 81 435,52 грн. Також за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2010 року позивач відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 403 978,67 грн. та 3 % річних у розмірі 51 208,56 грн. [PERSON] подана заява про застосування строку позовної давності до заявлених вимог у частині нарахованих відсотків за кредитним договором (а.с. 70). За викладених обставин, враховуючи, що позовна заява подана до суду 27.05.2015 року, заявлені вимоги у частині стягнення відсотків підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 27.05.2012 року станом на час заявлених вимог - на 20.05.2015 року, що становить суму 27 080,13 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (за 1 дол. США - 21,2526 грн.) еквівалентно сумі 575 523 грн. 17 коп., що включає: заборгованість по відсоткам - 25 808,63 дол. США та заборгованість по підвищеним відсоткам - 1 271,50 дол. США. В решті заявлених вимог щодо нарахованих відсотків за кредитним договором слід відмовити. Також підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 403 978,67 грн. та 3 % річних у розмірі 51 208,56 грн., відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання, присудженого рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2010 року. Отже, за викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні за первісним позовом підлягають задоволенню частково. Відповідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь ПАТ «Універсал Банк» сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 3 654 грн. 00 коп.

Outcome: partial