Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач 03.12.2013 року звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування сум, сплачених у зв»язику із поданням юридичної допомоги, посилаючись на те, працюючи на посаді голови правління КСП « Нива» в с. Іванька Липовецького району Вінницької області в 1997 році Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області стосовно нього по політичним мотивам порушено ( фальсифіковано ) сім кримінальних справ, а 15 червня 2001 року Липовецьким районним судом Вінницької області засуджений за ознаками ст. ст. - 160 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі, - 165 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення років, - 84 ч. 4 КК України до 6 років і 6 місяців позбавлення волі, - 84 ч. 4 КК України до 6 років позбавлення волі, - 172 КК України до 3 років позбавлення волі, - 190 КК України по суду виправданий. За сукупністю засуджений до 6 років і 6 місяців позбавлення волі. Під вартою в СІЗО м. Вінниця перебував з 25 січня 2000 року по 07 листопада 2001 року. Апеляційним судом Вінницької області 07 листопада 2001 року вирок скасований, справа направлена на додаткове розслідування, міра запобіжного заходу змінена з арешту на підписку про невиїзд. Досудове слідство і різні судові слідства і слухання по справі проводились з моменту порушення кримінальної справи, тобто з 29 вересня 1997 року по 22 грудня 2011 року, коли Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України вирок Вінницького районного суду та ухвала Вінницького Апеляційного суду щодо виправдання його за відсутністю в його діях складу злочину залишений без змін. Весь цей час він не мав можливості працювати. Під час цього горе-слідства оперативні працівники міліції постійно застосовували по відношенню до нього недозволені методи слідства, жорстоке, нелюдське поводження, проводячи агентурні розробки, вимагали неіснуючих викривальних показань. Як наслідок він втратив здоров»я, придбав безліч важких захворювань, через постійні нервові стреси не маючи можливості лікуватись, через відсутність коштів. Втратили здоров»я і його рідні, а саме : донька - Лілія внаслідок переживань за нього та його здоров»я і сама втратила зір, його матір - [PERSON], залишившись без стороннього догляду, померла. В ході досудового слідства він тричі оголошувався в розшук, перебуваючи на посаді голови сільскогосподарського підприємства. Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього ( досудового ) слідства, прокуратури або суду. Із змісту ч. 2 ст. 1176 ЦК України випливає, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього ( досудового ) слідства, а також, у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади,) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У відповідності до вимог п. 1 ст. 2 цього ж Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Із припису п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується ( повертається ) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій : суми, сплачені громадянином у зв»язку з поданням йому юридичної допомоги. Незаконні притягнення як обвинуваченого, незаконні взяття і тримання під вартою, незаконні проведення обшуку, виїмки, накладання арешту на майно, незаконне засудження призвело до порушення його нормальних життєвих зв»язків, вимагали і вимагають досі від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно вимог п. 2 ст. 120 ЦПК України - правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюється на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. З такими вимогами позову він звертався до Полтавського районного суду, але в задоволені позову йому відмовлено в зв»язку з тим, що він звернувся не до належних відповідачів, а саме до прокуратури, а згідно вимог Закону належить звернутись як до відповідача - Державної казначейської служби України, тобто згідно Ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2013 року, якою згідно до вимог п. 2 ст. 33 ЦПК України після заміни відповідача справа розглядається спочатку. Згідно п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за поданням позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Прохав стягнути на свою користь за рахунок коштів державного бюджету завдану йому матеріальну шкоду згідно розрахунку в додатку в розмірі 2 900 000 гривень та сплачену ним згідно договорів і квитанцій у зв»язку з поданням йому юридичної допомоги в розмірі 84 700 гривень. В обгрунтування розміру зазначеної шкоди надав суду письмовий розрахунок ( а. с. 13 т. 1 ). Ухвалою суду від 08.01.2014 року в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору в порядку ст. 35 ЦПК України залучено : прокуратуру Вінницької області, прокуратуру Вінницького району Вінницької області, прокуратуру Липовецького району Вінницької області, Липовецький районний суд Вінницької області, Липовецький РВ УМВС України у Вінницькій області, так як прийняте у справі рішення може вплинути на їх права та обов»язки ( а. с. 58 59 т. 1 ). В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги згідно наданого розрахунку, надавши можливі докази, які мав, на його думку, на підтвердження своїх вимог, в тому числі і шляхом їх забезпечення ухвалами суду за його клопотаннями ( а. с. 100, 108 109, 157, 204, 248 249 т. 1, 14 т. 2 ). Не мав будь-яких заперечень щодо проведеної у справі за його наполегливим клопотанням комплексної судово-медичної експертизи № 183 від 13.03.2015 року ( а. с. 156 т. 1, 14, 55 63 т. 2 ). Представник третіх осіб, що не заявляє самостійних вимог - прокуратури Вінницької області та прокуратури Липовецького району Вінницької області, інтереси яких представляв по довіреностям прокурор прокуратури Полтавської області [PERSON] ( а. с. 68, 71, 147, 154- 155, 165 166, 224 225, 228, 229 т. 1 ) надав суду письмово заперечення щодо позову ( а. с. 142 146 т. 1 ). Одночасно пояснив, що позов не підлягає задоволенню, бо позивачем не доведено розмір матеріальної шкоди та інших витрат. Крім того, між встановленими висновком експерта переліком наявних хвороб у позивача відсутній причино-слідчий зв»язок з його притягненням до кримінальної відповідальності. А доданий розрахунок до позову позивачем є суб»єктивним та не базується на доказах. Решта осіб, що беруть участь у справі, а саме представники відповідача та третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучених ухвалою суду від 08.01.2014 року, в засідання не з»явилися. Представники : відповідача Державної казначейської служби України та третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору : прокуратури Вінницького району Вінницької області, Липовецького районного суду Вінницької області не з»явилися, хоча кожного разу в судові засідання повідомлялися належним чином про день та час розгляду справи, в тому числі і по електронній пошті, про що є докази в матеріалах справи ( а. с. 64 65, 70, 73 83, 93 95, 113, 116 122, 128 129, 152 153, 164, 171 173, 176 177, 189 193, 196 197, 201 202, 211 212, 214, 223, 227, 234, 236 240, 243 245 т. 1, 66, 70, 72 74, 79 т. 2 ), надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності ( а. с. 67 т. 1, 72 т. 2 ). Представники Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області надав суду заперечення на позов ( а. с. 84 88, 206 208, 216 2129 т. 1 ). Тому, суд за згоди присутніх сторін, вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з»явившихся, належно повідомлених сторін за наявності відповідних від них заяв по наявним доказам в матеріалах справи. Судом встановлено по матеріалам справи та в тому числі і на підставі рішення Полтавського райсуду Полтавської області від 02.10.2013 року по цивільній справі № 1625/5274/13-ц ( 2/545/242/13), яке набрало чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 06.11.2013 року, яким залишено рішення без змін, як обставини, які не підлягають доказуванню судом згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України. А саме, на підставі огляду кримінальної справи, що у відношенні позивача 29 вересня 1997 року начальником ВДСБЕЗ Липовецького РВ УМВС України у Віниницькій області [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 84 ч.2, 172 ч.2 КК України. 01.04.1998 року постановою слідчого Липовецького РВВС [PERSON] було притягнуто в якості обвинуваченого за ст. 165 ч.4 КК України, обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та оголошено у розшук. 21.07.1999 року ст. слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 141 ч. 2 КК України. 09.08.1999 року ст. слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 172 ч. 2, 84 ч.4 КК України. 09.08.1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС винесено постанову, якою позивачу обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та оголошено його у розшук. Згідно протоколу про затримання від 25.01.2000 року о 17-15 год. позивача було затримано 25.01.2000 року. 01.12.1999 року слідчим Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області позивачу пред»явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 160, ч.2 ст.165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року). 28.03.2000 року за зазначеними обвинуваченнями прокурором Липовецького району Вінницької області [PERSON] затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі та справу направлено до Липовецького районного суду Вінницької області. Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15.06.2001 позивача засуджено за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 172 КК України. На підставі ст. 42 КК остаточно призначене покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі у трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією особистого майна та позбавленням права займати адміністративно-розпорядчі посади строком на 4 роки. Цим же вироком виправдано за ч. 2 ст. 143 КК України ( в редакції 1960 року ) на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07.11.2001 року вирок Липовецького районного суду від 15.06.2001 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. Цією ж ухвалою міру запобіжного заходу щодо [PERSON] змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд. 30.04.2002 року слідчим СВ Калінівського РВ УМВС винесено постанову про виключення з обвинувачення факту привласнення [PERSON]П, авто магнітоли, акумулятора та електрорадіатора, так як вони не знайшли свого підтвердження. Також, під час додаткового розслідування, старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Хмельницькій області [PERSON]Г винесено постанову від 25.05.2003 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого [PERSON] з ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165 та ч. 2 ст. 1 72 КК України ( в редакції 1960 року ) відповідно на ч. 4 ст. 191, ст. 246, ч. 2 ст.364 та ч. 2 ст. 366 КК України ( в редакції 2001 року). 10.06.2003 року обвинувальний висновок у справі затверджено прокурором, а кримінальну справу направлено до районного суду для розгляду по суті. Постановою Вінницького районного суду від 25.07.2005 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] по ст. 191 ч.4, 246, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України повернуто прокурору Липовецького РВ УМВС для організації додаткового розслідування. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.09.2005 року за апеляцією державного обвинувача скасовано постанову Вінницького районного суду від 15.07.2005 року про направлення кримінальної справи стосовно [PERSON] на додаткове розслідування та кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. У ході судового слідства у справі 05.05.2006 року державний обвинувач на підставі ст. 277 КПК України змінив обвинувачення [PERSON], перекваліфікувавши дії підсудного з ч.4 ст.191 КК України на ч. 2 ст. 191 КК України та виключивши з обвинувачення ст. 246, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Вироком Вінницького районного суду від 24.05.2006 року позивача визнано невинуватим за ч. 2 ст. 191 КК України і по суду виправдано. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2006 року вказаний вирок щодо [PERSON] залишено без зміни. Ухвалою Верховного Суду України від 08.11.2007 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня.2006 року скасовано, а справу стосовно [PERSON] направлено на новий апеляційний розгляд. У ході нового апеляційного розгляду 07.02.2008 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області задоволено апеляцію державного обвинувача та вирок Вінницького райсуду від 24.05.2006 року скасовано, кримінальну справу стосовно позивача повернуто на новий судовий розгляд зі стадії досудового розгляду. Постановою Вінницького районного суду від 17.06.2008 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191 КК України, а справу щодо нього закрито у зв»язку із закінченням строків давності. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07.06.2008 року постанову Вінницького районного суду від 17.06.2008 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий розгляд.. Вироком Вінницького районного суду від 16.06.2009 року [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.09.2009 року виправдовувальний вирок Вінницького районного суду від 16.06.2009 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Вінницького районного суду від 27.07.2010 року [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28.10.2010 року зазначений вирок місцевого суду щодо [PERSON]ГІ. скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Вінницького районного суду від 07.04.2011 року [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Такий вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.06.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.12.2011 року. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у позивача відповідно до вимог законодавства виникло право на відшкодування Державою завданої шкоди ( а. с. 45 49 т. 1 ). Крім цього, позивач у даній справі на підтвердження своїх вимог надав суду копії угод із адвокатами з вказанням розміру оплати за надання юридичної допомоги за вказаний період розслідування та слухання щодо нього кримінальної справи на загальну суму 84\~700 грн., вірність яких суд посвідчив в засіданні ( а. с. 17 20, 51 54, т. 1 ). Також, надав докази його перебування у членстві КСП «Нива» с. Іванька Липовецького району Вінницької області та довідку про заробіток для обчислення пенсії без зазначення грошової одиниці заробітку за період з січня 1997 року по лютий 1998 року включно ( а. с. 125 126 т. 1 ). Будь - яких доказів коли саме вийшов позивач на пенсію, який вид пенсії йому призначений та про розмір призначеної пенсії, стосовно інших грошових доходів суду не надав. Що не дає суду підстав для обчислення втраченого ним заробітку стосовно заявлених позовних вимог внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду. Також, враховуючи тривалий час розслідування та розгляду кримінальної справи зрозуміло, що позивач з»являвся в судові засідання та можливо і приїздив на них в час, коли не знаходився під вартою, але будь яких доказів з цього приводу також суду не надав, як і доказів по сумі таких витрат. Крім цього, рішенням Полтавського райсуду Полтавської області від 02.10.2013 року по цивільній справі № 1625/5274/13-ц (2/545/242/13), яке набрало чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 06.11.2013 року, яким залишено рішення без змін, вирішено вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди ( а. с. 45 49 т. 1 ). Крім цього, за категоричною наполегливістю позивача у справі проведено комісійну судово-медичну експертизу № 183 від 13.03.2015 року ( а. с. 54 63 т. 2 ), згідно якої експертами встановлено перелік наявних хвороб у позивача як у період вказаний ним у позові, так і в даний час. Що стосувалося питання позивача чи вплинули обставини події, а саме перебування під слідством і судом на протязі 15 років, із них перебування під вартою на протязі двох років, а також перелік важких фальсифікованих звинувачень на політичному підґрунті як психостимулюючий фактор, то дане питання виходить за межі компетенції судово-медичної експертної комісії і є компетенцією судово-психологічної експертизи, внаслідок чого не є будь-яким доказом у даній справі, оскільки не впливає на вирішення питання саме відшкодування матеріальної шкоди, а може впливати лише на вирішення питання відшкодування моральної шкоди, яка вже вирішена судом і рішення набрало чинності. Тому, даний доказ є неналежним у даній справі згідно ст. 58 ч. 3 ЦПК України. Суд, заслухавши з»явившихся сторін, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, матеріали оглянутих в засіданні архівних цивільних справ № 1625/5274/13-ц (2/545/242/13) ( за позовом [PERSON] до прокуратури Вінницької області, прокуратури Вінницького району Вінницької області, прокуратури Липовецького району Вінницької області, Липовецького райсуду Вінницької області, Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області, Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, зарахування строку перебування під слідством та судом до стажу державної служби ( МВС ) ( а. с. 45 48 т. 1 ), № 545/1344/13-ц (2/545/760/13) ( за позовом [PERSON] до прокуратури Вінницької області, прокуратури Вінницького району Вінницької області, прокуратури Липовецького району Вінницької області, Липовецького райсуду Вінницької області, Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області, Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної шкоди ) ( а. с. 41 43 т. 1 ), вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями органами досудового слідства, прокуратури і суду у сумі 84 700 гривень, що складається із сум, сплачених ним у зв»язку з поданням йому юридичної допомоги в порядку передбаченому ст. 79 ч. 3 п. 2, 84, 85 ЦПК України та ст. 3 п. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури України та Міністерством Фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/412 ( із наступними змінами та доповненнями, так як ним надано письмові докази в порядку ст. 60 ЦПК України, які є належними згідно ст. 57, 58, 64 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 1 ч. 1 п. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури України та Міністерством Фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/412 ( із наступними змінами та доповненнями ), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок : незаконного засудження, незаконног оповідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно ч. 2 ст. 1 п. 1-1 цього Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим Законом, виникає у випадках : 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду ( крім ухвали суду про призначення нового розгляду ) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються ( повертаються ) : 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 4) суми, сплачені громадянином у зв»язку з поданням йому юридичної допомоги. Згідно ст. 4 цього Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи ( посади ), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Так, як вбачається із розрахунку наданого позивачем ( а. с. 13 т. 1 ), то загальна сума відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями органом досудового слідства, прокуратури і суду, зазначена в резулятивній частині позову у сумі 2\~900\~000 грн. складається із : по п. 1, то фактично це вимога про відшкодування моральної шкоди у сумі 1\~000\~000 грн., по п. 2 матеріальна шкода безпосередньо за завдання йому шкоди внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду у сумі 1\~000\~000 грн., по п. 3 це вимоги по сумі сплаченої позивачем за надання йому юридичної допомоги у сумі 84\~700 грн.,щодо якої описано вище, по п. 4 це матеріальна шкода по витратам на поїздки із м. Полтава до м. Вінниця у сумі що найменше 100\~000 грн., по п. 5 матеріальна шкода щодо втраченого заробітку у сумі 540\~000 грн. та інших грошових доходів у сумі 360\~000 грн. Тому, що стосується п. 1 розрахунку ( фактично заявленого відшкодування моральної шкоди ), то рішенням Полтавського райсуду Полтавської області від 02.10.2013 року по цивільній справі № 1625/5274/13-ц (2/545/242/13), яке набрало чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 06.11.2013 року, яким залишено рішення без змін, вирішено вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди ( а. с. 45 49 т. 1 ). Внаслідок цього, питання відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду, повторно судом не може розглядатися та підлягає вирішенню судом на підставі ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України. Що стосується вимог відшкодування матеріальної шкоди по п. 2, 4, 5 розрахунку, то позивачем вони не доведені в силу ст. 60 ЦПК України, на підставі чого не підлягають задоволенню. Порядок стягнення задоволеної позивачу вимоги під п. 3 розрахунку передбачений ст. 4 п. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок Держави згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України. Письмове клопотання начальника Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області від 16.07.2014 року про закриття провадження у даній справі ( а. с. 220 222 т. 1 ), яке відповідно до його суті вирішується при постановленні рішення у справі не підлягає задоволенню із підстав вище наведених у рішенні.

Outcome: partial