Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач 08 квітня 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу (а.с.1-3), у якому посилаючись на викладені обставини просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у сумі 129 045,18 грн., з якої: сума основного боргу - 100 760,00 грн., в еквіваленті 4000,00 доларів США, проценти за користування - 17 626,41 грн., пеня - 2 981,39 грн., втрати від інфляції - 7 677,38 грн. Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 11 травня 2016 року укладено договір позики, за умовами якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 100 760,00 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути таку ж суму до 01.04.2018 року. Проте відповідач порушує взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у зв`язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с.15). Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 11 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у письмовій формі та нотаріально посвідчений (а.с.4-5), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 100 760,00 грн., еквіваленту 4 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути таку ж саму суму, у строк до 01.04.2018 року (а.с.18). [PERSON] 11.05.2016 року написано власноручно розписку про отримання грошових коштів від [PERSON] в сумі 100 760,00 грн., еквіваленту 4 000,00 доларів США (а.с.6). Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В п.6.2. договору позики зазначено, що у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п.2.3. даного договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 3% річних від простроченої суми позики за кожен день прострочення. Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення грошових коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за договором позики від 11.05.2016р. у розмірі 129 045,18 грн., з якої: сума основного боргу - 100 760,00 грн., в еквіваленті 4000,00 доларів США, проценти за користування - 17 626,41 грн., пеня - 2 981,39 грн., втрати від інфляції - 7 677,38 грн. Відповідач у відповідності до ст.81 ЦПК України не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем. Таким чином, враховуючи вищевикладене, за своїм власним переконанням, суд приходить до висновку, що вимоги позову є обґрунтованими, законними, доведеними, у зв`язку із чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за належне стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1 290,45 грн. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить із наступного. У відповідності до ст.. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У ст.. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Встановлено, що між позивачем та АБ «Шапарькова Дмитра «ВЕРТІС» укладено договір №01/21 від 21.03.2019 року про надання правничої допомоги (а.с.8-9), в якому сторони погодили умови надання послуг адвокатом. Суд зауважує, що позивачем не надано жодних доказів наданих адвокатом послуг, акту виконаних робіт, понесених витрат (ані чеків, ані квитанцій, ані платіжних доручень не надано), у зв`язку із чим, підстави для відшкодування витрат на правову допомогу відсутні.

Outcome: partial