Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS] в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 26.07.2007р. №151/07МК в сумі 2 962 495.55 грн., примусове виселення із житлової квартири, стягнення судових витрат. В позові зазаначено, що 26.07.2007р. між [PERSON] та ТОВ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит, було укладено кредитний договір №151/07МК, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 14% річних за користування кредитом на строк до 26.07.2022 на умовах повернення, строковості та платності.З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань 27.07.2007 року між ТОВ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит, та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за №527-Д, за яким у іпотеку АТ Банк Фінанси та Кредит було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №5, 6, 7, зазначених в плані літерою А, загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 179б. У звязку з невиконанням договірних зобовязань за відповідачем [PERSON] виникла заборгованість та заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 року заборгованість в розмірі 876 273,68 грн. було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь банку. Проте, у процесі виконання рішення суду стало відомо, що відповідач незаконно у супереч п. 3.3.1 Іпотечного договору без письмової згоди іпотекодержателя на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківський міської ради від 18.09.2007р. №456 здійснив переведення у житловий фонд вищезазначених нежитлових приміщень та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Отже, в супереч п.2.1.9 та 3.4.5 Іпотечного договору та ст. 12 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] без письмової згоди іпотекодержателя згідно договору купівлі-продажу здійснив продаж частини предмету іпотеки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Загальна сума боргу станом на 16.06.2014р. становить 2 962 495,55 грн.. Оскільки, до відповідачів перейшли права та обовязки за іпотечним договором, то слід звернути стягнення на предмет іпотеки, який їм належить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №151/07МК від 26.07.2007 року. 24.04.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив про визнання АТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем нерухомого майна квартири [ADDRESS], а також уточнив суму заборгованості станом на 16.04.2015р. 6 252 479.6 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задоволити. Відповідач 1 позов не визнав, зазаначив, що він та його сімя купили сирець, вклалаи кошти вквартиру, про те, що це предмет іпотеки заперечують. Відповідачі 2,3 в судове засідання не зявилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомили, а тому суд вважає, що можливо провести розгляд справи без їх участі. Представник відповідача 4 в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що спірна квартира не є предметом іпотеки, не відповідає технічним характеристикам заставного майна, на момент укладення договору купівлі-продажу відмовості про обтяження майна іпотекою в Реєстрі були відсутні, а тому, позов є необгрунтованим. Є рішення суду про стягення боргу з відповідача 4. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору забезпеченого іпотекою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом визнання іпотекодавцем та звернення стягнення на премет іпотеки. Судом встановлено, що 26.07.2007р. між [PERSON] та ТОВ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит, було укладено кредитний договір №151/07МК, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 14% річних за користування кредитом на строк до 26.07.2022 на умовах повернення, строковості та платності (а.с.4-7). З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань 27.07.2007 року між ТОВ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит, та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №527-Д (а.с.8-11), за яким у іпотеку АТ Банк Фінанси та Кредит було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №5, 6, 7, зазначених в плані літерою А, загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 179б, вартістю за домовленістю сторін 644 708 грн.що в еквіваленті 127 664.95 доларів США. У звязку з невиконанням договірних зобовязань за відповідачем [PERSON] виникла заборгованість та заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 року заборгованість станом на 20.12.2010 року в розмірі 876 273,68 грн. було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь банку (а.с.12-13), виконавче провадження відкрито (а.с.64-66). Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами ст..1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] належно їх не виконував, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості станом на 16.06.2014 року за кредитним договором №151/07-МК від 26.07.2007 року в розмірі 2 962 495.55 грн., згідно поданного розрахунку (а.с.14-16). З уточнених вимог сума заборгованості станом на 16.04.2015р. - 6 252 479.6 грн. (а.с.125-131). Однак, суд вважає, що сума заборгованості визначена позивачем не вірно, оскільки позивачем при встановленні заборгованості не враховано чинність заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 року, яке набрало законної сили у справі №0907/2-4377/011, яким вже було вирішено стягнути з позичальника, який є одночасно іпотекодавцем, заборгованість за кредитним договором №151/07-МК від 26.07.2007 року А тому, з врахуванням того, що подвійне стягнення з позичальника за рішеннями суду не допускається, заборгованість по даній справі за позовом банку станом на 16.06.2014 року слід судом визначити в сумі: заборгованість по відсотках - 19 048.48 доларів США, що в еквіваленті становить 223 783.45 грн. (26 396.6 доларів США мінус 7 348.12 доларів США за рішенням суду) та заборгованості по пені за період з 16.06.2013р. по 16.06.2014р. - 1 643 287.89 грн.. Аналогічно, станом на 16.04.2015р. : заборгованість по відсотках 28 591.13 доларів США, що в еквіваленті становить 622 800.58 грн. (35 939.25 доларів США мінус 7 348.12 доларів США за рішенням суду) та заборгованості по пені за період з 16.04.2014р. по 16.04.2015р. 3 598 573.94 грн..9зачва щодо строків позовної давності не заявлялась представником). Представник позивача стверджував, що під час виконання вищезазначеного рішення суду стало відомо, що [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.09.2007р. №456 здійснив переведення у житловий фонд вищезазначених нежитлових приміщень (а.с.49-53) та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Проте, як вбачається із вищезазначеного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.09.2007р. №456 відомості про переведення гр. [PERSON] у житловий фонд нежитлових приміщень № 5, 6, 7 зазначених в плані літерою А, загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 179б відсутні. 12.03.2008 року [PERSON], згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] здійснив продаж квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.70-73,76). Квартира складається з 3-х кімнат, житловою площею 53.2 кв.м., загальною площею 86.6 кв.м. Ця квартира належить продавцю [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства 04.10.2007 року, зареєстрованої в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентеризації 10.10.2007 року в реєстровій книзі №20531238 на підставі рішення МВК від 18.09.2007р. №456 (а.с.101-104, 106-114). Згідно п.1.3 вказаного договору купівлі-продажу квартири, продавець свідчить, що вищевказана квартира на момент укладення цього договору не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридичний адрес він не використовується, треті особи не мають прав на нього. Відповідно до п.1.3. договору іпотеки, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобовязань іпотекодавця є нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень №№ 5,6,7, зазначених в плані літерою А, загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Незалежності, будинок 179б. Право власності на предмет іпотеки підтверджено: договором купівлі-продажу нежитлових приміжень, посвідченого 26.07.2007 року [PERSON] приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО, за реєстровим №522-Д, зареєстрований в державному реєстрі правочинів за №4352002, зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15377575 від 26.07.2007 року реєстраційний №18924732, в реєстрову книгу №6ф номер запису 1112. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15377640 виданого 26.07.2007 року Івано-Франківським ОБТІ, реєстраційний №18924732 предмет іпотеки має загальну площу 283,7 кв.м. вартістю 143268,00 грн. Отже, квартира [ADDRESS] б не є предметом іпотеки за договором іпотеки від 27.07.2007 року, зареєстрованим за № 527-Д, зважаючи на ряд відмінностей: квартира є житловим приміщенням, в іпотеку передано нежитлове приміщення, площа квартири - 54,8 кв.м., предмету іпотеки 283,7 кв.м., балансова вартість квартири згідно даних Івано-Франківського ОБТІ становить 96 212,00 грн., предмету іпотеки 143 268,00 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 4 Закону України Про іпотеку обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, відповідно до статей 6, 25, 26 якого внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду. Запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обовязковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Відповідно до копії витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №13665457 від 27.07.2007 року обєктом обтяження є нежитлові приміщення №5, 6, 7 будинку №179 б по вул. Незалежності (Радянська, Тисменицька) в м.Івано-Франківську Івано-Франківська область, номер за РПВН: 18924732. Іпотекодержателем є ТзОВ Банк Фінанси та Кредит, іпотекодавець [PERSON] (а.с.146 зв., 143-145). Згідно копії витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 12.03.2008 року інформація щодо заборони, арешту у Реєстрі прав власності на обєкти нерухомого майна: квартира [ADDRESS] (Радянська, Тисменицька) в м.Івано-Франківську Івано-Франківської області, власник [PERSON] відсутня, натомість є інша квартира що не є предметом данного спору (а.с. 108). Відповідно до копії довідки від 12.03.2008 року приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО [PERSON] встановлено, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира №34, буд. 179Б, власником якої є [PERSON] станом на 12.03.2008 року під забороною не перебуває (а.с.106). Отже, як вбачається з вищезазначених копій витягів квартира [ADDRESS] (Радянська, Тисменицька) в м.Івано-Франківську Івано-Франківської області, іпотекою обтяжена не була, договір купівлі-продажу квартири укладено без порушення закону. Згідно ст. 23 Закону України Про іпотеку у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24.12.2014 року ст. 23 Закону України Про іпотеку не може бути застосована до спірних правовідносин в яких, під час переходу права власності на спірну квартиру до іншої особи спірна квартира предметом іпотеки не була. Посилання представника позивача на практику викладену в ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2009 року судом до уваги не може бути прийнята, оскільки, відповідно до вказаного рішення відчужувався обєкт застави, а предметом розгляду справи за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит до законних набувачів [PERSON] та попереднього власника [PERSON] є квартира [ADDRESS] (Радянська, Тисменицька) в м.Івано-Франківську Івано-Франківської області, яка іпотекою обтяжена не булла і є відмінною від іпотеки за договором від 27.07.2007р.. Окрім того, набувачем 1/3 частки квартири №34 є і неповнолітня особа [PERSON]. Основним законом, який регулює охорону дитинства в Україні, є Закон України Про охорону дитинства, норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачі 1,2,3 придбали у відповідача 4 квартиру без порушень вимог закону, на момент укладення договору купівлі-продажу обтяження іпотекою квартири №34 зa адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності,179б, не було. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. А тому, беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов про визнгання позивача іпотекодержателем, звернення стянення на квартиру [ADDRESS] (Радянська, Тисменицька) в м.Івано-Франківську Івано-Франківської області в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №151/07МК від 26.07.2007 року в розмірі 6 252 479.6 грн. є необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 533, 572, 589-591, 1050, 1052, 1054 Цивільного Кодексу України, Закону України Про іпотеку, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed