Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 17.11.2006 р. між Банком «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 143Uz/H06-4.4.1, за умовами якого Банк «Фінанси та Кредит» надав [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні ресурси на загальну суму 10000,00 грн., зі сплатою 0,0001% річних, щомісячної винагороди в розмірі 175,00 грн., зі сплатою за обслуговування у розмірі 100,00 гривень, з кінцевим терміном повернення кредитних ресурсів до 17.11.2009 року, згідно Графіку погашення заборгованості. Вказує, що у забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором 17.11.2006 року між Банком «Фінанси та Кредит», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки б/н, згідно з яким [PERSON] є поручителем за зобовязаннями [PERSON] Зазначає, що згідно з меморіальним ордером № 988548 від 17.11.2006 року кредитні кошти в сумі 10000,00 грн. були перераховані на платіжну картку [PERSON] Підписом на розписці підтверджується факт отримання [PERSON] платіжної картки, на яку були зараховані кредитні кошти. Таким чином, Банк «Фінанси та Кредит» виконав свої зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, надавши [PERSON] кошти в розмірі та на умовах кредитного договору. Стверджує, що відповідач [PERSON] скористався кредитними коштами, однак свої зобовязання за кредитним договором в частині повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та щомісячної винагороди належним чином не виконала. Зазначає, що банк повідомляв відповідачів про існуючу заборгованість за кредитним договором. Проте, жоден із відповідачів ніяк не відреагував і до теперішнього часу заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена. Також вказує, що банк уже звертався 22.05.2008 року до Ужгородський міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів. 12.08.2008 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області проголошено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] 15998,36 грн. заборгованості за кредитним договором № 143Uz/H06-4.4.1, яка існувала станом на 25.02.2008 року. Пояснює, що так як зобовязальні правовідносини між сторонами за кредитним договором № 143Uz/H06-4.4.1, укладеним 17.11.2006 року між [PERSON] та Банком «Фінанси та Кредит», ТОВ не припинилися, банк продовжує нараховувати щомісячну комісію за управління кредитом до дати погашення заборгованості по кредиту, та пеню за несвоєчасне виконання відповідачами зобовязань за кредитним договором. Вказує, що відповідачі взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконали, внаслідок чого станом на 10 грудня 2013 року мають заборгованість перед банком в розмірі 64991,93 грн., що складається з: 6156,33 грн. - заборгованість за кредитом; 8575,00 грн. заборгованість по щомісячній комісії; 50260,60 грн. пеня за період з 11.12.2012 року по 10.12.2013 року. Зазначає, що оскільки частина вказаного боргу, а саме 6156,33 грн. тіла кредиту стягується з відповідачів за рішенням суду від 12.08.2008 року, розмір нарахованої пені значно перевищує заборгованість за основним боргом, а тому до стягнення підлягає: 8575,00 грн. заборгованості по комісії та 10000,00 грн. пені. На підставі вищенаведеного позивач просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Західне регіональне управління «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором № 143Uz/H06-4.4.1 від 17.11.2006 року у розмірі 18575,00 грн. та сплачений позивачем судовий збір у сумі 229,40 грн. 16.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 23 листопада 2015 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано заперечення проти позову, які обґрунтовує наступним. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначає, що договором поруки не встановлений строк дії поруки. Згідно з п. 4.7. Договору кредиту позичальник щомісяця, в строк з «1» по «10» число кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів. Тобто договором кредиту передбачений солідарний обов'язок позичальника та поручителя по оплаті періодичних платежів в рахунок сплати комісії за надання кредитних ресурсів. Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання по оплаті періодичних платежів, в тому числі комісії, що становлять предмет спору, не виконуються позичальником більше чотирьох років, в звязку з чим, як вважає позивач, виникла заборгованість в розмірі 18575,00 грн. Разом з тим, позов до поручителя в частині стягнення заборгованості в сумі 18575,00 грн. протягом шести місяців з моменту прострочення оплати чергового платежу Банком предявлений не був, відповідно, порука припинилась в силу частини четвертої статті 559 ЦК України. Також, вважає, що вимоги позивача в частині стягнення суми боргу з поручителя є передчасними. Згідно з п. 3.1. договору поруки від 17.11.2006 р., укладеного між ним та позивачем, у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за Кредитним договором у зазначені у договорі строки, поручитель зобовязується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його Кредитором (письмового або телетрансмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобовязань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, шляхом її перерахування на рахунок кредитора будь-яким способом, вказаним Кредитором. З огляду на зазначені умови договору поруки, зобовязання поручителя виникають з моменту його повідомлення кредитором про невиконання боржником прийнятих на себе зобовязань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор. В повідомленні кредитора про необхідність погашення боргу позичальника, має вказуватись спосіб, яким мають бути задоволені вимоги кредитора. Зазначає, що жодного повідомлення від позивача про невиконання боржником прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором в розмірі 18575,00 грн., що стали предметом позову, він не отримував. Доказів, що б підтверджували факт повідомлення його позивачем про невиконання боржником прийнятих на себе зобовязань відповідно до п. 3.1. договору поруки, позивач суду не надав. Оскільки вимог по виконанню зобовязань боржника відповідно до договору поруки банк до нього, як поручителя не предявляв, відповідно на сьогоднішній день в нього відсутній обов'язок сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення кредитором про невиконання боржником прийнятих на себе зобовязань по погашенню заборгованості в розмірі 18575,00 грн., а вимоги позивача до нього, як поручителя, в цій частині є передчасними, оскільки права банку на отримання суми боргу з поручителя останнім не порушено. Також вказує, що позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог по стягненню заборгованості по щомісячній комісії в період з моменту укладення договору і до 16.12.2010 р. Позивач стверджує про наявність у відповідача боргу перед позивачем в сумі 8575,00 грн. заборгованості по щомісячній комісії за період з 17.11.2006 р. по 16.12.2013 р., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком по сплаті нарахованої щомісячної комісії за користування кредитом. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З огляду на вищевикладене, оскільки позов подано до суду 16.12.2013 р., не підлягають до задоволення в звязку зі спливом позовної давності вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів заборгованості по пені що виникла в період з 17.11.2006 р. по 16.12.2010 р. Як вбачається з розрахунку по сплаті нарахованої щомісячної комісії за користування кредитом, заборгованість по комісії за період з 17.12.2010 р. по 16.12.2013 р. становить лише 6125,00 грн. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами по основному зобовязанню. Сторони, уклавши договір кредиту № 143 Uz/H06-4.4.1 від 17.11.2006 р. встановили строки виконання зобовязань по поверненню кредиту в розмірі 10000 грн. та оплаті комісійної винагороди за його надання на умовах строковості та поворотності (п. 2.1.) зі щомісячним погашенням ануїтетних платежів (Додаток № 1 «Графік зниження розміру заборгованості») в сумі 452,78 грн., в період з 17.11.2006 р. по 17.11.2009 р. (п. 3.2.. 3.3., 4.7, 4.8.). Згідно з п. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Таким чином, сторонами погоджено строк дії договору протягом 3-х років до 17.11.2009 р. Боржник свого обовязку по погашенню щомісячно кредиту в період з 17.11.2006 р. по 17.11.2009 р. не виконав, у той час як з позовом про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду лише 16.12.2013 р. Згідно з умовами кредитного договору (п. 3.3.) позичальник зобов'язаний щомісячно в термін з «1» по «10» число кожного місяця, здійснювати погашення за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, відповідно до Графіку зниження заборгованості (додаток№ 1). Позичальник щомісяця, в строк з «1» по «10» число кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів. При цьому, згідно з п. 4.8. договору позичальник сплачує останній платіж, в рахунок оплати комісійної винагороди згідно з п. 4.7. не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. договору, тобто до 17.11.2009 р. За п. 6.1. договору, порушення строків виконання зобовязань, передбачених п. 3.2., 3.3., 4.7., 4.8. договору позичальник сплачує банку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з «1» по «10» число місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки останній ануїтетний платіж, що включає в себе комісійну винагороду, мав бути сплачений позичальником до 17.11.2009 р., а позов подано банком лише 16.12.2013 р., тобто з пропущенням трьохрічного строку позовної давності, вимоги позивача в цій частині до задоволення не підлягають. Згідно з п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства гри вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. А також вказує, що зобовязання боржника припинилось зарахуванням зустрічних вимог. Зазначає, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вимагає від нього в судовому порядку оплати суму боргу, що виник в [PERSON] відповідно до кредитного договору № 143Uz/H06-4.4.1. від 17.11.2006 р. за період з 01.01.2011 р. по 30.11.2013 р. в сумі 6125 гривень (щомісячна комісія). Разом з тим, згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.11.2014 р. у справі № 308/8675/14-ц ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» має перед ним борг в сумі 7454.47 грн. Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. За змістом норми ст. 601 ЦК України згоди іншої сторони у зобов'язанні із зарахуванням вимог не вимагається. Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Вказує, що 09.11.2015 р. позивачем отримано його заяву про зустрічну вимогу, що підтверджується копією заяви, описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення. З огляду на вищевикладене, зобовязання сторін припинились зарахуванням зустрічних вимог. Також, вважає, що сума пені значно перевищує суму завданих збитків. Зазначає, що нарахова сума пені неспіврозмірна з сумою збитків (боргу). Так. враховуючи строк позовної давності, розгляду підлягають вимоги позивача за період з 17.12.2010 р. і по 16.12.2013 р. в сумі 6125 гривень. При цьому право на стягнення цієї суми боргу позивач втратив в наслідок зарахування зустрічних вимог. Тобто на момент розгляду справи судом збитки позивача за порушення відповідачами договірних зобовязань відсутні повністю. Також наявні інші істотні обставини, які мають значення, зокрема, те, що він безробітний та на його утриманні знаходиться малолітня дитина, що підтверджується свідоцтвом про народження. З огляду на викладене, оскільки сума пені значно перевищує суму заборгованості, а природа її походження не доведена, оскільки відповідно до п. 6.1. договору кредиту позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення у випадку порушення строків платежів, передбачених п.п. 3.2., 3.3., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6, 4.7., 4.8. договору. Згідно з п. 3.5. договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов'язаний зробити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 3-х банківських днів з моменту одержання вимоги банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом нарочним позичальнику за вказаною адресою. Однак, відомостей та належних доказів про одержання позичальником вимоги банку про повернення кредитних ресурсів та сплати всіх процентів банк суду не надав, тобто не повів факт виникнення в банку права застосування пені за невиконання позичальником зобовязань згідно з п. 3.5. кредитного договору. З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем пропущено як загальний, так і спеціальний строк позовної давності, зобовязання поручителя згідно з п.3.1, договору поруки не настали, а сама порука припинилась, оскільки розмір пені значно перевищує суму збитків, а походження пені позивачем не доведено, просить у задоволенні позову банку відмовити. Представник позивача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав через канцелярію суду заяву від 12.04.2016 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON]Ф в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1612453 8), що повернулося на адресу суду 02 листопада 2015 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1619390 4), що повернулося на адресу суду 12 листопада 2015 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1656430 9), що повернулося на адресу суду 10 січня 2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1656430 9), що повернулося на адресу суду 15 лютого 2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1699885 6), що повернулося на адресу суду 29 березня 2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав. За приписами ч. 5 ст. 74 ЦПК України в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Оскільки відповідачу судові повістки, направлені судом на його ім'я за адресою, за якою зареєстровано його місце проживання, не одержані, внаслідок чого повернуті суду за закінченням терміну зберігання через відсутність адресата, суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомленим по час та місце судового розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1619391 2/89502 0119415 3), особисто врученого [PERSON] 09.11.2015 року, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1656429 5), що повернулося на адресу суду 19 січня 2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88005 0543871 5/89502 0121936 9), особисто врученого [PERSON] 04.02.2016 року, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1699886 4/89502 0099083 5), особисто врученого [PERSON] 18.03.2016 року. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Так, з матеріалів справи встановлено, що 17.11.2006 року між банком «Фінанси та кредит», товариство з обмеженою відповідальністю та [PERSON] було укладено кредитний договір № 143Uz/H06-4.4.1, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 10000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 0,0001% процентів річних (п. 2.1. договору) та зі сплатою щомісячно комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 175 грн. (п. 4.7. договору). Сторонами договору погоджено кінцеву дату повернення кредитних ресурсів до 17.11.2009 року. Підтвердженням виконання банком зобовязань за вказаним договором, в тому числі п. 2.2., є меморіальний ордер від 17.11.2006 року на суму 10000,00 грн. (а.с. 10). Відповідно до п. 5.1. даного договору умовою забезпечення його виконання є порука фізичної особи [PERSON], оформлена договором поруки б/н від 17 листопада 2006 року. Згідно з предметом договору поруки №б/н, укладеним 17.11.2006 року між Банком «Фінанси та кредит», ТОВ, та [PERSON] поручитель зобовязується відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 143Uz/H06-4.4.1 від 17 листопада 2006 року. Судом встановлено, що 12.08.2008 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області прийнято заочне рішення в справі № 3939/08, згідно з яким з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь ВАТ Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №13 філії «Західне регіональне управління «ВАТ «Банку «Фінанси та Кредит» завдані збитки та неустойку на загальну суму 15998,36 грн., державне мито в розмірі 160,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 30,00 грн. 15.09.2008 року на примусове виконання рішення було видано виконавчий лист, що відповідно був переданий на примусове виконання і на його підставі у відповідності до повідомлення Головного управління юстиції у Закарпатській області РВ ДВС від 24.06.2014 року з [PERSON] було стягнуто грошові кошти у розмірі 7454,47 грн., як зазначено в ухвалі суду у справі № 308/8675/14-ц. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.10.2008 року заочне рішення, ухвалене 12.08.2008 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 2п- 3939/08 було скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. За наведених обставин ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року виконавчий лист, виданий 15.09.2008 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2008 року у справі за позовом ВАТ Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення збитків визнано таким, що не підлягає виконанню. Водночас у даній ухвалі суду від 04.09.2014 року у справі № 308/8675/14-ц констатовано, що у справі № 2п-3939/08 за позовом ВАТ Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення збитків встановлено, що 09.12.2008 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області після скасування заочного рішення повторно винесено рішення, яким з [PERSON] та [PERSON] стягнуто на користь ВАТ Банк «Фінанси та кредит» завдані збитки та неустойку на загальну суму 15998,36 грн., державне мито в розмірі 160,00 грн. та витрати на ІТЗ 30,00 грн., а отже сума боргу, яка підлягає стягненню з [PERSON] не змінилась і в останнього наявний обов'язок по виконанню рішення суду, яким фактично задоволені аналогічні вимоги позивача і яке набуло законної сили і не було скасованим. Як вбачається з ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2014 року у справі № 308/8675/14-ц ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року в частині відмови у стягненні з Банку на користь [PERSON] безпідставно одержаних\~\~коштів в розмірі 7454,47 грн. скасовано, а до стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] присуджено безпідставно одержані кошти в розмірі 7454,47 грн. за виконавчим листом, виданим Ужгородським міськрайонним судом 15.09.2008 року на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.08.2008 року у справі за позовом ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] та [PERSON]\~про стягнення\~\~збитків. З огляду на викладене кредитні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, та обовязки виконання грошових зобовязань як кредитором, так і поручителем станом на момент звернення з позовом у даній справі 17 грудня 2013 року, тривали, а застосування судом ст. 601 ЦК України не є можливим з огляду на призначення присуджених до стягнення коштів у справі № 2п-3939/08. Крім того, станом на день розгляду справи у суду відсутні докази щодо наявності боргу банку перед [PERSON], визначеного вищевказаною ухвалою суду апеляційної інстанції. Суд констатує, що позичальником та поручителем порушено умови договору щодо сплати комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів, у звязку з чим зобовязання не виконано належним чином та у визначений договором строк, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Згідно з даними довідки-розрахунку заборгованості щодо виникнення заборгованості по клієнту [PERSON], кредитний договір №143Uz/H06-4.4.1 від 17.11.2006р. заборгованість станом на 12.10.2013 року становить: 1.заборгованість по тілу кредиту 6156,33 грн.; 2.заборгованість по нарахованій комісії 8575,00 грн.; 3.пеня 50260,60 грн., з розміром нарахувань по якому погоджується суд. Згідно з частиною першою\~ст. 509 Цивільного кодексу України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Водночас приписами частини 2\~ст. 11 Цивільного кодексу України закріплено виникнення зобовязань на підставі, зокрема, договорів. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання. В порядку вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити прострочене тіло кредиту та комісію. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором. У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у письмових запереченнях від 23.11.2015 року зазначає про порушення строку позовної давності при нарахуванні комісійної винагороди. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, що в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 17 грудня 2013 року, у якому просить стягнути 8575,00 грн. заборгованості по щомісячній комісії за період з 17.11.2006 року по день звернення з позовом та 10000,00 грн. пені. З урахуванням трирічного строку позовної давності до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 6300,00 грн. несплачених відповідно до п. 4.7. щомісячних платежів за 36 місяців з грудня 2010 року по листопад 2013 року. В решті вимог банку про стягнення щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів наявні правові підстави для відмови позивачу у їх задоволенні, оскільки при зверненні позивачем до суду з вимогою про стягнення вказаного виду платежу за кредитним договором було пропущено строк звернення з позовом в межах строку, регламентованого ст. 257 ЦК України. Щодо стягнення 10000,00 грн. пені, то підстави її нарахування погоджені у 6.1. кредитного договору, за положеннями якого позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення у випадку порушення строків платежів, передбачених п.п. 3.2., 3.3., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6, 4.7., 4.8. договору. Таким чином, порушення встановленого у пункті 4.7. кредитного договору строку сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів є підставою для сплати позичальником банку пені, що відноситься також і до обовязку поручителя. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, регламентований у ст. 11 ЦПК України, за яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, до стягнення підлягає на користь позивача сума пені, нарахована банком у межах річного строку позовної давності у розмірі 10000,00 грн., що зменшена позивачем у пять разів від суми 50260,60грн. пені, розрахованої за порушення грошових зобовязань відповідачами. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування ст. 551 ЦК України. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на корить позивача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням того, що нормами ЦПК України не передбачено солідарне стягнення судових витрат.

Outcome: partial