Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

На розгляд Шевченківського районного суду м. Києва подано позов [PERSON] до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія). Предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 14 грудня 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 (двісті двадцять одна тисяча вісімсот дев`яносто) гривень 41 копійка, за вирахуванням всіх необхідних податків та обов`язкових платежів. Підставою позову є невиконання рішення суду, що набрало законної сили, яким позивача поновлено на роботі. Правова позиція позивача обґрунтована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року задоволено позов [PERSON] (надалі - позивач) до Державної санітарно- епідеміологічіюї служби України (надалі - відповідач), тимчасово виконуючого обов`язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] , третя особа: Київська міська державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі. Однак, станом на 14 лютого 2020 року вказане рішення суду не виконано, а позивача на посаді не поновлено. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року по цивільній справі № 761/48157/18 задоволено позов [PERSON] (надалі - позивач) до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (надалі - відповідач), про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 614583,06 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Вказаним рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 19 вересня 2015 року по 14 грудня 2018 року без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за раніше не охоплений період з 14 грудня 2018 року по 14 лютого 2020 року. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що згідно із відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємцуів та громадських формувань, Держсанепідслужба з 30.05.2017 року перебуває в стадії припинення та не здійснює своєї діяльності, всі рахунки закриті у 2018 році, програма за якою здійснювалося фінансування вилучена з мережі Державного казначейства України, законом України «Про державний бюджет України» фінансування Держсанепідслужби не передбачено з 2018 року. Всі працівники звільнені у 2016 році. Документи постійного зберігання передані до Центрального державного архіву органів влади та управлінця України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Сторонам надано всі можливості для реалізації їхніх процесуальних прав, чим вони, однак, не повною мірою скористалися. Зокрема, позивач не подав відповіді на відзив, а відповідач не брав участі у судовому засіданні. Позивач у судове засідання з`явився, позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд розглянув справу за відсутності відовідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 30 квітня 2013 року між відповідачем та позивачем укладено Контракт № 4 щодо призначення на посаду директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України». Згідно п. 7.1 Контракту цей Контракт термін діє з 30.04.2013 до 30.04.2014 року (а.с. 37 - 46). 04 квітня 2014 року Додатковою угодою № 1 до Контракту № 4 від 30.04.2013 року продовжено термін дії контракту № 4 від 30.04.2013 до 30.04.2017 року (а.с. 46). Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року [PERSON] звільнено з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та дострокового припинено дію контракту номер 4 від 30 квітня 2013 року укладеного з директором Державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року про звільнення 28 серпня 2015 року [PERSON] з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та дострокового припинення дії контракту номер 4 від 30 квітня 2013 року, укладеного з директором Державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29 вересня 2015 року. Допущено негайне виконання в частині поновлення на роботу, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України (а.с. 16). 05 жовтня 2016 року за наслідками апеляційного розгляду Апеляційним судом міста Києва у справі ухвалено рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу Протаса Святослава Вікторовича в інтересах Державної санітарно-епідеміологічної служби України задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року про звільнення [PERSON] та дострокового припинення дії контракту № 4 від 30 квітня 2013 року скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову в задоволені цих позовних вимог, оскільки скасування наказів належить до виключної компетенції органів управління товариства (а.с. 21). Додатковим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі залишено без змін (а.с. 23). Тобто рішення Печерського районного суду міста Києва в частині поновлення на посаді [PERSON] підлягає негайному виконанню та набрало законної сили. Однак станом на 14 лютого 2020 року вказане рішення суду не виконано, а [PERSON] на посаді не поновлено. Департаментом виконавчої служби, відділом примусового виконання рішень за виконавчим листом № 757/33026/15-ц, виданим Печерським районним судом міста Києва здійснювалося виконавче провадження ВП № 51353249 від 07.06.2016 року. За фактом невиконання судового рішення щодо поновлення на посаді [PERSON] СВ Печерського РУ ГУНП в місті Києві здійснюється досудове розслідування за ч.1 ст. 382 КК України за № 12017100100003785. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року по цивільній справі № 761/48157/18 задоволено позов [PERSON] (надалі - позивач) до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (надалі - відповідач), про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 614583,06 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Вказаним рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 19 вересня 2015 року по 14 грудня 2018 року без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за раніше не охоплений період з 14 грудня 2018 року по 14 лютого 2020 року. Оцінка суду. Між сторонами у справі виникли цивільні права та обов`язки в силу статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) у зв`язку з укладенням строкового трудового договору (контракту). В лютому 2020 року позивач звернувся до суду із заявою, у якій просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України, оскільки наказ про його поновлення на роботі на момент звернення до суду не винесений. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). У відповідності до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 р. № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18). Так, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Висновки за результатами розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається із матеріалів справи 30 квітня 2013 року між відповідачем та позивачем укладено Контракт № 4 щодо призначення на посаду директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України». У відповідності до п. 1 Контракту, за цим Контрактом [PERSON] призначається на посаду на строк дії цього контракту (пункт 7.1.). Згідно з п. 7.1 Контракту цей Контракт діє з 30.04.2013 до 30.04.2014 року (а.с. 37 - 46). У той же час 04 квітня 2014 року Додатковою угодою № 1 до Контракту № 4 від 30.04.2013 року продовжено термін дії контракту № 4 від 30.04.2013 до 30.04.2017 року (а.с. 46). Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року [PERSON] звільнено з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та дострокового припинено дію контракту номер 4 від 30 квітня 2013 року укладеного з директором Державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та [PERSON] 02 червня 2016 року рішенням Печерського районного суду м. Києва позивача поновлено на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29 вересня 2015 року, тобто в межах строку дії контракту. Та допущено негайне виконання рішення суду (а.с. 16). Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір, відповідно до ст. 23 КЗпП може бути безстроковим, що укладається на невизначений термін. Може укладатись на визначений термін, встановлений за погодженням сторін, або, укладатись на час виконання певної роботи. Тобто, норми зазначеної статті визначають терміни трудового договору. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановленими на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи, умов її виконання або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Характер майбутньої роботи - означає, що робота не виконується постійно (наприклад, сезонні роботи). Умови виконання роботи - таке формулювання визначає роботу як постійну, але у зв`язку з конкретними умовами її виконання трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін. Передусім це може бути пов`язано з тим, що для виконання даної роботи вже прийнятий на роботу працівник, але він протягом певного періоду не може виконувати свої трудові обов`язки. Для заміщення тимчасово відсутнього працівника і провадиться прийняття на роботу іншого працівника за строковим трудовим договором. Згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП, можливість встановлення законодавчими актами випадків, коли допускається укладення строкових трудових договорів, не обмежена. Що стосується укладення контракту, то контракт, відповідно до ч. 3 статті 21 Кодексу - особлива, форма трудового договору, в якому термін його дії, права, обов`язки й відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору (в тому числі дострокового) можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Порядок укладення контрактів визначено Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті на роботу працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. № 170 (з наступними змінами та доповненнями). Типова форма контракту з працівником затверджена наказом Мінпраці від 15.04.1994 р. № 23 (з наступними змінами та доповненнями). Типова форма контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 р. № 597. Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які відповідно до законів працюють за контрактом. Укладення контракту з усіма працівниками є неправомірним, оскільки знижує рівень їхньої соціальної захищеності та суперечить вимогам Конвенції МОП № 158 (1982 р.), яка була ратифікована Україною 4 лютого 1994 року. Порушення цих вимог відповідно до статті 9 КЗпП може бути підставою для визнання, недійсними умов праці за контрактом, як таких, що погіршують становище працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва позивача поновлено на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29 вересня 2015 року, тобто в межах строку дії контракту, сторони діють з урахуванням правомірності контракту, не оспорюючи його змісту, а погоджений сторонами термін дії контракту сплив 30.04.2017 року, тому у суду відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за термін після спливу дії контракту. Розподіл судових витрат. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed