Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося в суд з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 6 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №70307С36, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит в сумі 29700 доларів США, строком до 5 червня 2014 року, зі сплатою за користування кредитом 14 відсотків річних, а відповідачка зобовязалася здійснювати погашення кредиту та інших передбачених договором коштів у строки, визначені графіком надання та погашення кредиту. В забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем [PERSON] 6 червня 2007 року було укладено іпотечний договір, згідно з яким [PERSON] надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, яким є квартира №2 в будинку по вул. Миру, 118 в м. Деражні Хмельницької області. 30 грудня 2008 року, 14 квітня 2009 року, 30 квітня 2009 року, 15 жовтня 2009 року, 17 березня 2010 року та 29 листопада 2012 року між банком та відповідачкою [PERSON] були укладені додаткові договори, якими було внесено зміни до кредитного договору щодо умов надання інформації, розміру процентів, строків та розміру погашення заборгованості. Позичальник повністю виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором, надавши обумовлену договором суму грошових коштів позичальнику [PERSON], тоді як остання порушила свої зобовязання, не сплачуючи передбачених договором коштів, у звязку з чим у неї утворилась заборгованість перед позивачем. Враховуючи те, що в добровільному порядку погасити її відповідачка не бажає, позивач просить стягнути з неї, із урахуванням уточнених позовних вимог, заборгованість, що склалася станом на 10 грудня 2015 року, у розмірі 21941,60 доларів США, з яких 11064,17 доларів США заборгованість за кредитом, 2363,04 доларів США заборгованість по відсотках, 8514,39 доларів США пеня за прострочку сплати кредиту та процентів. Крім того, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнути з обох відповідачів понесені ним витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів позову не визнали і просять відмовити у його задоволенні через його необґрунтованість та відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вони вважають необґрунтованим нарахування банком пені, вказуючи, що її розмір є завищеним. Крім того, просять застосувати щодо спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на те, що про порушення позичальником зобовязань за договором кредитор дізнався ще в серпні 2007 року, про що свідчить нарахування ним пені, або міг дізнатися 1 лютого 2009 року, після несплати позичальником основного платежу. Тому, оскільки позивач звернувся в суд з позовом лише в березні 2015 року, встановлений законодавством строк позовної давності ним пропущено. Крім того, представники просять застосувати строк позовної давності і до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, стверджуючи, що оскільки строк іпотечного договору закінчився 5 червня 2014 року, то позивач, подавши позов після спливу шести місяців з дня виконання основного зобовязання, втратив право на звернення стягнення на предмет іпотеки в силу ст. 559 ЦК України. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] звернулися в суд із зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. В обґрунтування своїх вимог відповідачі-позивачі стверджують, що при наданні кредиту в іноземній валюті банком було порушено норми чинного законодавства, якими встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, зобовязання повинно бути визначене в грошовій одиниці України гривні, гривня є єдиним законним платіжним засобом Україні, а використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. Кредит наданий банком в іноземній валюті доларах США, проте доказів про те, що відповідач отримав на це відповідну ліцензію, ним не подано. Крім того, умови кредитного договору є несправедливими і такими, що значно погіршують становище позичальника як споживача, у звязку з чим наявні підстави для визнання такого договору недійсним. Також вони стверджують про наявність підстав для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем [PERSON] та іпотекодержавцем банком, посилаючись на те, що при його укладенні не було дотримано вимоги закону щодо наявності на це згоди користувача квартири, яким є [PERSON] Представник позивача-відповідача зустрічного позову не визнав і просить відмовити в його задоволенні. Так, він вказує, що 15 вересня 2014 року банком було направлено на адресу відповідачки [PERSON] вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором. Вказану вимогу відповідачка отримала 17 вересня 2014 року, що підтверджується письмовим повідомленням про вручення їй рекомендованого поштового повідомлення. З позовом в суд банк звернувся 19 березня 2015 року, отже ним було дотримано процедуру досудового врегулювання спору, у звязку з чим доводи відповідачів-позивачів в тому, що він пропустив строк звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими. Є законним і надання банком кредиту в іноземній валюті, оскільки згідно з пунктами 2.4.1, 2.5.1 договору позичальник [PERSON] зобовязалася погасити заборгованість у валюті кредиту, якою, відповідно до ст.1 цього договору, є долар США. Крім того, заборгованість по пені нараховано банком лише на суму простроченої заборгованості за кредитом та процентами, згідно із пунктами 2.4.2, 5.2 кредитного договору, у звязку з чим доводи відповідачів-позивачів в цій частині є також необґрунтованими. Що стосується заяви про застосування строків позовної давності, то представник просить відмовити у її задоволенні, вказуючи, що хоча заборгованість відповідачки [PERSON] виникла з 2009 року, однак вона щомісяця погашала кредит, здійснивши останній платіж 22 травня 2014 року, внаслідок чого нею було частково погашено заборгованість за основним боргом та всі проценти по квітень 2014 року включно. Тобто в даному випадку має місце переривання строку позовної давності, у звязку з чим він не сплив. Вислухавши доводи представників позивача-відповідача та відповідачів-позивачів, суд вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 6 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачкою по справі [PERSON] був укладений кредитний договір №70307С36, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит в сумі 29700 доларів США, строком до 5 червня 2014 року, зі сплатою за користування кредитом 14 відсотків річних. Для забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору 6 червня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем по справі [PERSON] було укладено іпотечний договір, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, яким є квартира №2 в будинку по вул. Миру, 118 в м. Деражні Хмельницької області, загальною площею 70,0 кв.м., з яких: чотири житлових кімнати 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, площею 14,7 кв.м., 12,8 кв.м., 13,1 кв.м., 6,8 кв.м.; кухня 2-1, площею 7,1 кв.м.; коридори ІІІ, IV, 2-10, площею 1,5 кв.м., 2,2 кв.м., 4,7 кв.м.; котельна 2-2, площею 2,4 кв.м.; ванна 2-5, площею 1,8 кв.м.; туалет 2-3, площею 0,7 кв.м.; кладовка 2-4, площею 2,2 кв.м. Вказане іпотечне майно належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Деражнянської державної нотаріальної контори 7 лютого 1992 року під реєстровим №240 та зареєстрованого в Хмельницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 12 лютого 1992 року в реєстрову книгу №9 за реєстровим №1585, та рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 8 листопада 2004 року, зареєстрованого Деражнянським госпрозрахунковим малим підприємством «Інвентаризатор» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 жовтня 2005 року під реєстраційним №12546908. Як вбачається з наявної у справі копії змін до Статуту відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», 8 травня 2009 року товариство змінило назву на публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України». Судом зясовано, що до кредитного договору були внесені зміни щодо умов надання інформації, розміру процентів, строків та розміру погашення заборгованості згідно із додатковими договорами №70307С36-1 від 30 грудня 2008 року, №70307С36-2 від 14 квітня 2009 року, №70307С36-3 від 30 квітня 2009 року, №70307С36-4 від 15 жовтня 2009 року, №70307С36-5 від 17 березня 2010 року та №70307С36-6 від 29 листопада 2012 року. Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п.2.4.1 кредитного договору відповідачка [PERSON] зобовязалася здійснювати погашення кредиту у строки, визначені графіком надання та погашення кредиту, яки є Додатком №1 до договору. Зокрема, ним передбачено, що погашення кредиту відбувається щомісячними платежами з 1 по 15 число кожного місяця у періоді до 1 жовтня 2009 року та щомісячними платежами з 1 по 22 число кожного місяця у періоді до 5 червня 2014 року, в розмірі, вказаному у Графіку. Згідно з п.2.5.1 кредитного договору відсотки за користування кредитом повинні сплачуватись позичальником щомісячними платежами з 1 по 22число кожного місяця за попередній місяць. Пунктами 4.1.1 та 4.2.1 кредитного договору передбачено, що у разі несплати позичальником банку у строк платежів по погашенню кредиту, будь-якої іншої належної до сплати суми, банк набуває право вимоги дострокового виконання зобовязань позичальником. Крім того, згідно з п.2.4.2, 5.2. договору у разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку надання та погашення кредиту за договором, процентів та платежів за кредитним договором, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення погашення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 610-612 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 цього Кодексу, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України. Згідно із ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що банк повністю виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором, перерахувавши обумовлену договором суму грошових коштів на поточний рахунок позичальника, однак відповідачка [PERSON] не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого допустила заборгованість перед позивачем. Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2014 року позивачем було направлено письмове повідомлення відповідачці [PERSON] з вимогою про виконання нею взятих на себе зобовязань, у якому, крім того, зазначалось про те, що у разі непогашення заборгованості за кредитом, банк буде змушений вжити заходів щодо примусового стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, як зясовано судом, вказана вимога залишилися невиконаною. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про доведеність невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами. Згідно з наданим позивачем розрахунком, розмір заборгованості відповідачки станом на 10 грудня 2015 року склав 21941,60 доларів США, що по курсу Національного Банку України є еквівалентним 502351 грн. 13 коп., з них: 11064,17 доларів США заборгованість за кредитом, 2363,04 доларів США заборгованість по відсотках, 8514,39 доларів США пеня за прострочку сплати кредиту та процентів. Суд не приймає до уваги доводів представників відповідачів-позивачів щодо неправомірності нарахування банком пені, оскільки пеню банком було нараховано лише на суму простроченої заборгованості за кредитом та процентами, у відповідності із пунктами 2.4.2, 5.2 кредитного договору. Разом із тим, судом враховується, що заборгованість за кредитним договором відповідачкою [PERSON] частково погашалась, що, зокрема, підтвердив і представник банку, тому суд,

Outcome: partial