Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що [PERSON] не виконує зобовязання за кредитним договором № 1837 від 03 лютого 2012 року, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 31000,00 грн. зі сплатою 70 % річних від залишку кредиту строком на 24 місяці і який він зобовязувався погашати згідно графіка платежів, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з якими 02 лютого 2012 року кредитною спілко «Імперіал ЛТД» та [PERSON] були укладені договори поруки, у свою чергу не виконали зобовязань згідно договорів поруки, на попередження про необхідність сплати боргу не реагують. Крім того, [PERSON] не виконує зобовязання за кредитним договором № 443 бл від 21 січня 2015 року, відповідно до якого він отримав кредит в розмірі 2800,00 грн. зі сплатою 70% річних від залишку кредиту строком на 12 місяців і який він зобовязувався погашати згідно графіка платежів. Також [PERSON] не виконує свої зобовязання за кредитним договором № 397 бл від 30 червня 2014 року, відповідно до якого він отримав кредит в розмірі 1000,00 грн. зі сплатою 90% річних від залишку кредиту строком на 3 місяці і який він зобовязувався погашати згідно графіка платежів. Позивачем також було надано клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке судом було задоволене. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі були своєчасно оповіщені про розгляд справи, до суду не зявились, причин неявки суду не повідомили, заперечень проти позову, а також зав про розгляд справи за їхньої відсутності не надходило, у звязку з чим суд вважав можливим розглянути справу за наявними в ній доказами за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобовязань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобовязання повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 03 лютого 2012 року був укладений кредитний договір № 1837, за яким кредитна спілка «Імперіал ЛТД» надала [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом 31000,00 грн. строком на 24 місяці під 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За умовами кредитного договору [PERSON] зобовязувався повернути кредит у повному обсязі згідно графіку платежів до 03 лютого 2014 року, а також сплатити проценти за користування кредитом. З розрахунку заборгованості станом на 05.01.2018 за кредитним договором № 1837 вбачається, що відповідач [PERSON]., свої зобовязання з моменту укладення кредитного договору належним чином не виконував, а з квітня 2015 року взагалі припинив їх виконувати, що свідчить про порушення ним умов кредитного договору. Пунктом 3.8 кредитного договору передбачається, що протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за ним встановлюється у розмірі 140 % річних від суми залишку кредиту. Визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком здійснюється за рішенням кредитного комітету у випадку несвоєчасного надходження планового платежу повністю або частково з першого дня прострочення (п. 3.7 договору). Як вбачається з того ж самого розрахунку заборгованості, у звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором № 1837, йому з 28 лютого 2015 року було встановлено нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 140 % річних. Цей розрахунок заборгованості свідчить, що у звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором станом на 05 січня 2018 року виникла заборгованість з урахуванням процентів за користування кредитом на суму 150993,48 грн., з яких позивач просить стягнути суму 150911,55 грн. Наведене переконало суд в обґрунтованості вимог позивач до [PERSON] про стягнення з останнього вказаної суми заборгованості. Однак, що стосується вимог про стягнення цієї заборгованості з поручителів кожного окремо солідарно з боржником, суд вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що в забезпечення виконання своїх зобовязань [PERSON] за вказаним кредитним договором, у цей же день між позивачем, відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з кожним окремо були укладені договори поруки №№ 1837/1, 1837/2, 1837/3, 1837/4 та 1837/5 відповідно. Укладеними договорами поруки між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передбачається, що поручителі кожен окремо з відповідачем [PERSON] зобовязувалась солідарно відповідати за своєчасне і повне виконання своїх зобовязань останньою за кредитним договором. Даними договорами поруки не встановлено строку дії поруки, а лише зазначено у яких випадках вона припиняється. Зокрема в договорі вказано, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання за кредитним договором (п. 4.1 договору), що за своєю сутністю відповідає вимогам частини першої статті 559 ЦК України, а також якщо кредитор протягом строків позовної давності, визначених у п. 5.4 цього договору (три роки), не предявить вимоги до поручителя (п. 4.2 договору), що за своєю сутністю не відповідає вимогам частини четвертої статті 559 ЦК України, тому цьому випадку повинні застосовуватись вимоги закону. Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного\~року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З наведеного йдеться, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Даний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1837 станом на 05 січня 2018 року, то з нього йдеться, що [PERSON] припинив виконувати свої зобовязання з квітня 2015 року. В даному випадку відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України позивач повинен був звернутись з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] протягом шести місяців починаючи з 30 квітня 2015 року, тобто до 30 жовтня 2015 року. В іншому випадку договори поруки припиняють свою дію з 31 жовтня 2015 року. Позивач звернувся з вимогою про погашення заборгованості лише 19 січня 2017 року, що свідчить про припинення дії догорів поруки №№ 1837/1, 1837/2, 1837/3, 1837/4 та 1837/5 ще 31 жовтня 2015 року. За таких обставин позивач втратив субєктивне право вимагати повернення боргу від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тому у задоволенні позову щодо них слід відмовити. Крім цього, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 21 січня 2015 року дійсно був укладений кредитний договір № 443 бл, за яким кредитна спілка «Імперіал ЛТД» надала [PERSON] кредит на суму 2800,00 грн. строком на 12 місяців під 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Також між позивачем та відповідачем [PERSON] 30 червня 2014 року був укладений кредитний договір № 497 бл, за яким кредитна спілка «Імперіал ЛТД» надала [PERSON] кредит на суму 1000,00 грн. строком на 3 місяці під 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За умовами вказаних кредитних договорів [PERSON] зобовязувався повернути кредит у повному обсязі згідно графіку платежів, а також сплатити проценти за користування кредитом. Із розрахунку заборгованості станом на 05.01.2018 за кредитним договором № 443 бл вбачається, що відповідач [PERSON] свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів з урахуванням відсотків перестав виконувати вже з квітня 2015 року, що свідчить про порушення ним умов кредитного договору. Розрахунок заборгованості станом на 05.01.2018 за кредитним договором № 397 бл свідчить, що відповідач [PERSON] свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів з урахуванням відсотків не виконував належним чином, а з січня 2018 року перестав виконувати їх взагалі, що свідчить про порушення ним умов вказаного кредитного договору. Пунктами 3.8 кредитних договорів передбачається, що протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за ними встановлюється відповідно у розмірі 140 та 180 % річних від суми залишку кредиту. Визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком здійснюється за рішенням кредитного комітету у випадку несвоєчасного надходження планового платежу повністю або частково з першого дня прострочення (п. 3.7 договорів). Як вбачається з тих самих розрахунків заборгованості, у звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобовязань, йому за кредитними договорами № 443 бл та № 397 бл було встановлено нарахування процентів за користування кредитами у розмірі 140 % та 180 % річних відповідно з 28 лютого 2015 року. Ці розрахунки заборгованості свідчить, що у звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань станом на 05 січня 2018 року виникла заборгованість 13643,67 грн за кредитним договором № 443 бл, з якої позивач просить стягнути її суму 13618,67 грн., а за договором № 397 бл виникла заборгованість у сумі 2630,11 грн., з якої позивач просить її суму 2621,11 грн. Із позовної заяви позивача йдеться, що відповідач письмово та телефоном попереджався про необхідність повернення кредитів, але не прийняв заходів щодо погашення цих заборгованостей. Цю обставину в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України суд вважає доведеною, оскільки відповідач не побажав надати заперечення на позов або відзив на нього. Аналізуючи наведене, у суду не виникає сумнівів стосовно обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача також заборгованостей за договорами № 443 бл та № 397 бл. Таким чином, враховуючи усе наведене вище позовні слід задовольнити позовні вимоги до [PERSON], щодо інших відповідачів в позові до них відмовити. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у випадку задоволення вимог позивача з відповідача слід стягнути судові витрати на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial