Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Обґрунтовуючи свою вимогу позивачі вказали , що вони у вказаній вище квартирі проживають з весни 1989 року і по теперішній час. Підставою для заселення у квартиру був ордер на житлове приміщення № 1012 від 24 лютого 1989 року, виданий на імя [PERSON]. Ця квартира [PERSON] та членам його сімї була надана у користування як службове житло. На цей час [PERSON] помер, а члени його сімї (позивачі справі) продовжують проживати у ній. У звязку з тим, що вони не використали своє право на приватизацію житла, вони звернулись до Станично-Луганської селищної ради (далі за текстом - відповідач 1) з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири, розташованої за адресою: Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Чехова, 66-в/1. Дана квартира повинна була прийнята у комунальну власність селищною радою внаслідок передачі її з балансу АТ «Укртрансгаз» (далі за текстом відповідач 2). Відповідачем 1 їм було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію зазначеної квартири, оскільки виконавчим комітетом ради не було оформлено прийом-передачу вказаного обєкту нерухомого майна від відповідача 2. Вказуючи, що вони добросовісно володіють квартирою, розташованою за адресою: Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Чехова, 66-в/1, з весни 1989 року, вони вимушені були звернутись з даним позовом до суду. До початку судового засідання від представника позивачів адвоката [PERSON] надійшли клопотання, в яких він просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивачів, позові вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач 1 також надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглядати справу за відсутності представника ради, був не проти задоволення вимог позивачів. Відповідач 2 до суду свого представника не направив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи за відсутності його представника не надходило, також ним у встановлений судом строк не було надано відзив на позов, тому суд вважав можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача 2 за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Із копії ордеру на житлове приміщення № 1012 від 24 лютого 1989 року дійсно вбачається, що на підставі цього документу [PERSON] та членам його сімї (всього 4 особи) було надано дозвіл на вселення у квартиру [ADDRESS] (нині смт Станиця Луганська), після чого у березні цього ж року сімя [PERSON] заселилась до цієї квартири. 02 січня 2011 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Паспортними даними позивачів, довідкою виконкому Станично-Луганської селищної ради від 19.02.2018 № 935 та актом обстеження житлово-побутових умов підтверджується факт, що позивачі з 1989 року й до цього часу зареєстровані і проживають у вказаній квартирі, оплачують комунальні послуги, прокладка комунікацій до квартири робилась за рахунок позивачів. Як вбачається із рішення Станично-Луганської селищної ради від 17 листопада 2017 року № 52/10, цим рішенням була надана згода на безоплатне приймання з державної власності у комунальну власність територіальної громади смт Станиця Луганська житлового будинку та господарських споруд за адресою: смт Станиця Луганська, вул. Чехова, 66-в, який перебував на балансі Сєвєродонецького ЛВУМГ філії «Харківтрансгаз» АТ «Укртрансгаз». На виконання цього рішення згідно його п. 2 виконкому селищної ради було доручено здійснити прийом-передачу вказаного обєкту нерухомого майна відповідно до вимог діючого законодавства. Рішення Станично-Луганської селищної ради від 12 квітня 2018 року № 54/12 свідчить про те, що позивачі звертались до відповідача 1 з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], однак їм в цьому було відмовлено через нереалізованість пункту 2 рішення Станично-Луганської селищної ради від 17.11.2017 № 52/10. Дане рішення доводи позивачів про неможливість реалізації їхнього права на приватизацію житла через незалежні від їхньої волі обставини. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист своїх цивільних прав та свого інтересу в судовому порядку у спосіб, передбачений законодавством. Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Діючий на цей час Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.04 р. (п. 1 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України). Виходячи із наведених норм закону правила про набувальну давність на нерухомість можуть застосовуватись починаючи з 01 січня 2011 року спливу десяти років з 01 січня 2001 року, які застосовуються у випадку неможливості особи, яка правомірно володіє майном в інший спосіб оформити свої права на нього. Суд переконався, що позивачі правомірно заволоділи спірною квартирою, продовжують нею відкрито, безперервно та добросовісно володіти на протязі більш ніж десять років, позбавлені можливості оформити своє право на неї у інший спосіб, тому, враховуючи, що відповідач 1 позов визнав, а відповідач 2 своїх заперечень не надавав, у суду не виникає сумнівів щодо обґрунтованості і доведеності позову. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного,

Outcome: approved