Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , сторони по справі за вказаною адресою перебувають на реєстраційному обліку, знаходяться в родинних відносинах (відповідач є сином позивача). З серпня 2014 року відповідач припинив проживання в зазначеному житловому приміщенні та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Позивач не має можливості сплачувати за відповідача комунальні послуги, реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача оформити житлову субсидію, обмежує його права як співвласника майна. За захисту порушених, за переконанням позивача, прав [PERSON] , посилаючись на ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України звернувся до суду. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Суду повернуто повістку про виклик відповідача з довідкою комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» про неможливість вручення виклику з причини відсутності адресату за місцем реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Третьою особою [PERSON] суду адресовано заяву про розгляд справи в її відсутність, обставини, викладені в позовній заяві підтверджено. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , видане 30.12.2005 року комунальним підприємством «Управління міського господарства» квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 9684678, виданий 27.01.2006 року Красноармійським бюро технічної інвентаризації право власності на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/3 за кожною (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] з 13.06.1969 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (факт реєстрації шлюбу підтверджено штампом в паспортах позивача та третьої особи а.с. 6, 8). [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (підтверджено свідоцтвом про народження а.с. 11). Згідно довідки сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ на обліку за адресою: [ADDRESS] перебувають: з 07.06.1994 року [PERSON] , з 07.06.1994 року [PERSON] , з 14.07.1995 року [PERSON] (а.с. 14). Згідно Акту (без №, без дати), складений комунальною установою «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» - за адресою: [ADDRESS] з серпня 2014 року фактично не проживає зареєстрований [PERSON] (а.с. 18). На ім`я [PERSON] .18.03.2018 року ГУ МВД Росії по м. Санкт-Петербург та Ленінградської області видано паспорт (а.с. 15). На підставі зазначених доказів позивач [PERSON] ґрунтує заявлені вимоги про визнання [PERSON] таким, що втрати право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про помилковість аргументів, наведених в позовній заяві та про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову розглядуваної справи є вимога визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підстава позову ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком, обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них. Так, з матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Дана спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності сторін по справі, майно набуте позивачем, відповідачем, третьою особою як членами сім`ї під час приватизації. За посиланням [PERSON] його син [PERSON] з серпня 2014 року не проживає в спірній квартирі, не несе будь-яких витрат на утримання житлового приміщення, не сплачує комунальні платежі, тому при знятті відповідача з реєстрації з місця проживання позивач буде мати право на зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги. В Постанові Верховного Суду України по справі № № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року (відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин) зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зі змісту позовної заяви в частині посилання на правові норми, якими [PERSON] обґрунтовує вимоги, - вбачається посилання на ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України особа у судовому порядку втрачає право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня понад строки встановлені ЖК України. Суд, встановивши дійсні обставини справи, приходить до висновку, що на спірні правовідносини не можуть поширюватися положення ст. 72 ЖК України, оскільки врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України. Так, спірна квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном сторін по справі, відповідач є співвласником об`єкту нерухомості. Згідно зі ст. 13, 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; власність зобов`язує. Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України. Такий же принцип непорушності права приватної власності закріплений в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Справа «Кривицька та Кривицький проти України» № 30856/03 від 02 грудня 2010 року). Ті обставини, що [PERSON] відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад 4 років (з серпня 2014 року), не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно, про втрату права користування належним йому житловим приміщенням та не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Факт непроживання співвласника [PERSON] в належній йому квартирі понад строки встановлені ст. 71 ЖК України не має в даному випадку правового значення. Посилання позивача [PERSON] на правову норму, яка регламентує право оформлення реєстрації місця проживання, - не може бути прийнято до уваги, оскільки не охоплюються предметом судового розгляду в межах заявлених позивачем вимог. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] звертався до органу реєстрації у м. Покровськ Донецької області з заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] 05 березня 2019 року сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП [ADDRESS] відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання в посиланням на ч. 1 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затвердж. Постановою КМ України № 207 від 02.03.2016 року (орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації), - заявником не подано військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) а.с 17. Суд акцентує увагу, що питання щодо реєстрації місця проживання або зняття з реєстрації не входять до компетенції суду. Доказів порушення прав позивача з боку органу, що здійснює реєстрацію і знаття з реєстрації за місцем мешкання з заявленням відповідних вимог визнання їх незаконними / неправомірними, - суду не надано. Посилання позивача [PERSON] в частині обґрунтування вимог про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловий приміщенням необхідністю зняття з реєстраційного обліку, оскільки останній не проживає в спірній квартирі, а комунальні платежі нараховуються згідно кількості осіб зареєстрованих в житловому приміщення суд оцінює як такі, що не узгоджуються з обраним способом захисту порушених, за посиланням позивача, прав. Висновок суду не позбавляє позивача можливості обрати інший спосіб захисту порушених, на його думку, прав щодо оплати житлово-комунальних послуг. З урахуванням вищезазначеного, законних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач при пред`явлені позовної заяви сплатив в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 768,40 гривень (квитанція - а.с. 1), - підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі\~ст.\~ст.\~319,\~391\~ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України,

Outcome: dismissed