Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 31 березня 2009 року уклали з відповідачкою кредитний договір без №, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 10.000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки вимоги кредитного договору не були виконані позичальницею у встановлені угодою строки, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 16.035 грн. 09 коп., з яких: 5.988 грн. 41 коп. - заборгованості за кредитом, 7.508 грн. 06 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1.536 грн. 95 коп. - заборгованості по комісії та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн. - штрафу (фіксована частина), 751 грн. 67 коп. - штрафу (процентна складова) та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності з винесенням заочного рішення по справі (а.с.19). Відповідачка у судове засідання повторно не з'явилась, хоча про день, час та місце судового розгляду була повідомлена судом належно та вчасно, у зв'язку з чим суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, зі згоди, наданої представником позивача. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про наступне. Згідно ст. 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з кредитного договору без №, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 31 березня 2009 року, банк надав відповідачці кредит у розмірі 10.000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно представленого позивачем графіку погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, що відображає поступлення коштів на рахунок банку (а.с.4-6), відповідачка прострочила виконання вищезазначених зобов'язання по погашенню основної суми кредиту так і процентів по ньому. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Виходячи з умов договору, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення з відповідачки на користь банку 5.988 грн. 41 коп. - заборгованості за кредитом, 7.508 грн. 06 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1,2 ч.1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладеній у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-2003цс15 цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. З прохальної частини позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачки 1.536 грн. 95 коп. заборгованості за пенею та комісією одночасно, однією сумою 1.536 грн. 95 коп., яку не розмежовано, що унеможливлює перевірку судом правильності обрахунку такої суми заборгованості, хоча пеня та комісія мають різну правову природу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь банку 1.536 грн. 95 коп. заборгованості за пенею та комісією, оскільки пеня та штраф у відповідності до ст. 549 ЦК України та висновку ВСУ є одним видом цивільно-правової відповідальності, за яке [PERSON] не може бути двічі притягнута до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до п.8.6 Умов і правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежу по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше, ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначеним п.8,6 умов і правил надання банківських послуг передбачено фіксовану суму штрафу - 500 грн., однак відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає позов в межах заявлених позивачем вимог. Оскільки матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачкою покладених на неї умовами договору зобов'язань, підставною та обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з неї саме 250 грн. - штрафу (фіксована частина), як просить позивач, та 674 грн. 82 коп. - штрафу (процентна складова), що становить 5% від суми позову. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідачки слід стягнути на користь позивача сплачені ним при зверненні до суду 1.218 грн. судового збору. Крім того, при винесенні даного рішення, суд враховує, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відтак, навіть за умов відсутності відповідача в судовому засіданні та за умов що він не вчиняє будь-яких активних дій щодо захисту своїх прав в судовому процесі, суд зобов'язаний не допустити порушення його прав та забезпечити справедливий і неупереджений розгляд його справи.

Outcome: partial