Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Направленим позовом ставиться питання про визначення місця проживання спільних малолітніх дітей сторін. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили суд їх повністю задовольнити. В обґрунтування заявленого було зазначено наступне. Відповідач нехтує батьківськими обов'язками щодо спільних дітей у зв'язку із чим місце проживання дітей було визначено за позивачем органом опіки та піклування. В теперішній час відповідач не виконує рішення такого органу і самостійно забирає сина із дитячого навчального закладу та силоміць утримує у себе вдома. Дочка має постійне місце проживання з батьком та позивачем у даній справі. Відповідач та її представник вимог не визнали, просили суд їх повністю відхилити як необґрунтовані і незаконні. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Національним законодавством з даного приводу визначено наступне. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. ч. 1 - 2 ст. 160 СК України). У сторін є двоє спільних дітей [PERSON] та [PERSON] Кіян, відповідно, 31 грудня 2007 та [INFO] (а.с.9,10). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сторони офіційно розлучені та спільно не проживають, сімейні стосунки припинено (а.с.91-96). Положеннями частин 1 - 2 ст. 161 СК України задекларовано наступне. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз зазначених норм матеріального закону дає достатні та беззаперечні підстави стверджувати, що рішення щодо місця проживання спільних малолітніх дітей вирішується органом опіки та піклування або судом. Іншого органу законом не передбачено. Жоден із згадуваних органів не має переваги при вирішенні такого спору. Разом з тим, рішення органу опіки та піклування може бути оспорено у суді. Під час розгляду справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 295 від 21 березня 2018 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] Кіяна - з батьком дітей [PERSON] (а.с.117). Таким чином, суд вважає, що питання про місце проживання дітей вирішено компетентним органом в межах та у порядку передбаченому законодавством України. Станом на день розгляду справи судом згадуване рішення не скасовано та навіть не оспорювалось відповідачем. В свою чергу положеннями ч. 2 ст. 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду. Подані та досліджені матеріали не свідчать про звернення відповідача до суду за захистом своїх прав, а отже рішення органу опіки та піклування від 21 березня 2018 року про визначення місця проживання дітей разом батьком є обов'язковим до виконання обома батьками. Підсумовуючи наведене суд зазначає наступне. За встановленими в ході розгляду справи фактичними обставинами справи виходить, що компетентним органом вирішено питання про визначення місця проживання дітей разом з позивачем. За таких обставин, вирішувати дане питання судом повторно є безпідставним. Правовий механізм передбачений частинами 5 та 6 ст. 19 СК України регулює питання щодо вирішення спору судом, ще не розглянутого питання органом опіки і піклування. До ситуації наявної у даній справі така норма не застосовується. Саме за таких обставин суд вважає позов безпідставним та таким, який до задоволення не підлягає. Позовних вимог про застосування положень ст. ст. 159, 162 СК України не заявлялось і, відповідно, судом вирішенню не підлягають враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріпленого вимогами ст. 13 ЦПК України. Інші подані сторонами матеріали, в тому числі показання допитаних судом свідків в наданому обсязі, суд вважає, не мають будь-якого значення для прийняття рішення у даній справі за пред'явленим обсягом вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed