Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся в лютому 2014 року в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 79.7кв.м., житловою 44.9кв.м., що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А (на підставі іпотечного договору від 28.05.2008р.) шляхом передачі Іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно в рахунок виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №11350036000 від 28.05.2008р. на суму 145677.98 доларів США, що еквівалентно 1164404.09грн.; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А, загальною площею 79.7кв.м., житловою площею 44.9кв.м.; припинити право власності Іпотекодавця [PERSON] на квартиру в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою; виселити з квартири, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А [PERSON] та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від [PERSON] та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А; стягнути судові витрати. 29.04.2014р. [PERSON] подав зустрічний позов (з уточненнями) до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору про надання споживчого кредиту від 28.05.2008р. недійсним; зобовязати приватного нотаріусу виключити з реєстру іпотек та заборон на відчуження запис про іпотеку та заборону нерухомого майна. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015р. позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення залишено без розгляду. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015р. (суддя Бабій О.М.) в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Рішення не оскаржувалось позивачем та набрало законної сили. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.03.2017р. скасовано ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12.05.2015р., справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30.03.2017р. (суддя Польська М.В.) прийнято до провадження цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. 21.07.2017р. в звязку з закінченням пятирічного строку призначення судді Польської М.В., дана справа прийнята до провадження іншого складу суду (суддя Татарінова О.А.). Згідно ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1\~ст.5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги заперечили, оскільки договором іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за рішенням суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.05.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11350036000 (а.с.10-21, 143-160 т.1) на суму 82300 доларів США, що еквівалентно 399155грн., процентна ставка 15% річних, строком до 26.05.2023р., цільове призначення кредиту придбання житла. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі щодо боржника [PERSON] (а.с.47,48-51 т.1). Банк зобовязання за договором виконав, однак відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, підставою чого як наслідок є звернення позивача до суду. Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11350036000 від 28.05.2008р. така складає станом на 22.11.2013р. - 145677,98 доларів США, що еквівалентно 1164404,09грн., з яких: 79099,46 доларів США, що еквівалентно 632241,99грн. по тілу кредиту, 66578,52 доларів США, що еквівалентно 532162,11грн. відсотки, 26518,76 доларів США, що еквівалентно 211964,45грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту (а.с.28, 180 т.1). Також, як вбачається з матеріалів справи, останній платіж відповідачем було внесено 01.07.2012р. (а.с.180 т.1). Оскільки позичальник не виконував умови договору 04.12.2013 року йому було направлено вимогу про погашення заборгованості (а.с. 40-41 т.1). 28.05.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір (а.с.22-24 т.1). Відповідно до умов передбачених цим Договором, іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку Банку двохкімнатну квартиру, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 а кв.15 а, загальною площею 79.7кв.м., житловою площею 44.9кв.м., погоджена вартість сторонами договору 440438грн., право власності на яку відповідач набув 28.05.2008р. на підставі договору купівлі-продажу (а.с.39 т.1). За наданими позивачем доказами , а саме Звіту про оцінку майна, виконаного субєктом оціночної діяльності ЗАТ «Консалтингюрсервіс» станом на 30.01.2018 року, ринкова вартість майна двокімнатної квартири площею 79,7кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Мазепи Гетьмана (вул. Дзержинського)[ADDRESS], та належить [PERSON], становить 1031470 грн. (ПДВ не передбачено). Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Пунктом 4.2.1 Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю (п. 4.3 Договору іпотеки). В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Зокрема, у пунктах 5, 5.1, 5.2, 5.2.1, 5.2.2, 5.3 Договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення та Предмет іпотеки. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. У статті 12 Закону вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією [PERSON] Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, і спростовують доводи касаційної скарги. На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду не передбачені Законом. Відповідно до ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку»\~одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Відповідач у даній квартирі, що є предметом іпотеки не зареєстрований, як і інші особи в реєстрації також відсутні (а.с.172 т.1). Натомість, судом встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає в с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, в будинку що належить його дочці [PERSON] (а.с.217 т.1) Щодо позовних вимог про виселення відповідача та усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за даною адресою, та витребування від [PERSON] та передачу ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи, 87 корп. А кв.15А, суд вважає, що такі не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від заявлених вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову в задоволенні таикх вимог. На підставі ст.ст. 526, 530,1050,1054 ЦК України, ст.ст. 1,18,35-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 12,\~13,\~141,\~259,\~263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed