Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

ПАТ «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про стягнення боргу за поставлений товар в сумі 104807.7 грн., 747.6 грн. інфляційних втрат, 2433.45 грн. 3 % річних та понесений судовий збір -1079.88 грн. У позовній заяві зазначено, що між фізичною особою [PERSON] та ПАТ «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» був укладений договір поставки товару, а саме згідно накладних: №4 від 16.01.2009 року на суму 117507.24 та №352 від 03.11.2009 року на суму 68150.46 грн., на загальну суму 185657.7 грн. В січні-липні 2009 року відповідачем частково оплачено борг на суму 80850 грн., та не оплачено 104807.7грн., а на направлену вимогу повернути борг відповідач не зреагував. На заборгованість позивачем нараховано також 747.6 грн. інфляційних втрат з вересня 2011р. по травень 2012 року, 2433.45 грн. 3 % річних з вересня 2011 року по березень 2012 року. Представник позивача просив позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача позов не визнали, вказали на те, що позовна давність позивачем пропущена за цивільно-правовими відносинами, окрім того вказали що вимогу про повернення коштів не отримував [PERSON], окрім того він працював у позивача і в між сторонами були трудові відносини. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно накладної №4 від 16.01.2009 року [PERSON] отримав згідно дозволу голови правління від ВАТ «СУМБ» товар на суму 117507.24 (а.с.3-5 т.1), за поданою заявою [PERSON] від 16.01.2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, згідно виписаної накладної та відтермінувати оплату до 3-х місяців (а.с.8 т.1), тобто до 16.04.2009 року. Згідно накладної №352 від 03.11.2009 року [PERSON] отримав згідно дозволу голови правління від ВАТ «СУМБ» товар на суму 68150.46 грн. (а.с.6т.1, 20 т.2) за поданою заявою [PERSON] від 03.11.2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, (а.с.9 т.1),без зазначення терміну оплати. Відповідачем частково здійснювалися такі виплати боргу: 27.01.2009 року - 19000 грн., 27.04.2009р. - 31000 грн., 14.07.2009 року - 30000 грн., та 21.05.2010 року - 850 грн. (а.с.3 т.2), що не заперечується і сторонами. 14.09.2011 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про погашення боргу в сумі 104807.7 грн. на протязі 7 днів (а.с.7), однак як встановлено висновком експерта складеного 16.04.2013 року на виконання ухвали суду, підпис від імені [PERSON] у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення виконані не [PERSON] (а.с.181-185 т.1), а тому суд приходить до висновку що направлена вимога позивача про погашення боргу не отримувалась відповідачем до пред'явлення позову у даній справі. Сторони у справі не заперечили факт того, що з березня 1997 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду виконроба, в зв'язку з переводом з іншого підприємства, а з 30.09.2011 року звільнений з роботи за власним бажанням (а.с.24 т.2). При цьому відповідач звернув увагу суду, що трудову книжку йому так і не видали, однак суд вказує на те що питання видачі трудової книжки не є предметом даного спору, а це трудовий спір щодо такої невидачі своєчасно працедавцем трудової книжки. Сторони також ствердили факт того, що [PERSON] працюючи прорабом був матеріально відповідальною особою. Посилаючись в запереченні відповідача на те, що таке отримання будівельних матеріалів зі сторони [PERSON] за накладними є виключно трудові відносини, суд не вважає такі доводи вірними, оскільки подаючи заяви керівнику ВАТ «СУМБ», відповідач просив виписати товар за власний рахунок, тобто в даних правовідносинах він діяв не як працівник підприємства, а як фізична особа яка по накладних отримує товар за власні кошти, тобто за договором поставки (купівлі-продажу) товару. Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Вищезазначені договори поставки (купівлі-продажу) укладено між приватною особою і суб»єктом господарювання. Між цими ж сторонами підписано і накладні, в яких позивач виступає приватною особою, а не працівником ВАТ «СУМБ» . Матеріалами справи не підтверджується існування між позивачем та підприємством, за заявками якого проведено відпуск продукції, правовідносин, які б не підпадали під ознаки таких, які виникли на підставі договору поставки. Укладені договори поставки за характером правовідносин та правовою природою, є договорами купівлі-продажу товару, продукції. Відповідачем на надано будь-яких інших доказів на спростування цього. Окрім того, погашаючи частину коштів в 2009 та 2010 роках відповідач виконував умови розрахунку за отриманий товар. За приписами п.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до приписів ст..526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст..530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За вимогами ст..256,257 ЦК України загальна позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, як вказав суду відповідач, строк позовної давності до вимог за накладною №4 від 06.01.2009 року, з оплатою по заяві до 06.04.2009 року сплив 06.04.2012 року, натомість позов подано 27.07.2012 року. Тому, вимога позивача про стягнення боргу в сумі 36657.24 грн. (117507.24грн. - 80850 грн.) заявлена за межами позовної давності, не підлягає до задоволення за заявленим спливом строку позовної давності зі сторони відповідача (а.с.146 т.1). Однак сума за отриманий товар за накладною №352 від 03.11.2009 року на суму 68150.46 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Згідно частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Що стосується нарахування інфляційних втрат та 3% річних, то дана вимога є безпідставною, оскільки строк сплати в заяві відповідача від 03.11.2009 року не містив такого строку сплати, а вимога не була отримана [PERSON] із зобов'язанням сплати до 7 днів з дня отримання вимоги. Тому, строком пред'явлення такої вимоги є позовна заява. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у частці до задоволеного позову. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 526, 530, 625, 692, 712 ЦК України,

Outcome: partial