Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

ПАТ КБ «Надра» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 155 164.03 доларів США, та 94484.7 грн. пені, стягнення судових витрат. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.11.2014 року позовні вимоги було задоволено. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.04.2015 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 19.11.2014 року скасовано і призначено справу до розгляду. Представник позивача в судових засіданнях в т.ч. 17.12.2014 року підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, в подальшому в судові засідання не з'явилася, оригінал договору поруки не представила суду, однак зважаючи на часткове визнання позову відсутності клопотань позивача про залишення позову без розгляду, та те, що заочне рішення суду було скасоване, суд вважав за можливе завершити розгляд справи без участі позивача. Відповідач 1 позов визнав частково, просив суд також застосувати строки позовної давності за поданою заявою, в подальшому подав заяву про завершення розгляду справи за його відсутності та заяву про розстрочку стягнутих судом коштів. Відповідач 2 просила щодо неї в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.11.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступник ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1781/2007, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 101 750 доларів США за програмою Житло дітям, під 12.39% річних з терміном оплати до 05.11.2027 року (а.с.9-11). Умовами договору передбачалося щомісячна сума платежу - 1160.63 доларів США до 5 числа місяця (р.3 договору), право вимоги дострокового виконання зобов'язань (п.4.2.4) та сплата пені позичальником при простроченні зобов'язань. Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як вбачається з розрахунку позивача станом на 12.06.2014р. заборгованість по кредитному договору становить 163 271.06 доларів США, що еквівалентно 1 902 869.18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 99 460.06 доларів США, що еквівалентно 1 159 173.48 грн., відсотки - 55 703.97 грн., що еквівалентно 649 211 грн., пеня 8 107.03 доларів США, що еквівалентно 94 484.7 грн. (а.с.7-8). Однак, дана заборгованість підлягає стягненню частково, оскільки судом прийнято заяву відповідача 1 про застосування строків позовної давності, про що буде зазначено нижче. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між ВАТ КБ «Надра», правонаступник ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки від 08.11.2007р. б/н (а.с.12) щодо солідарної відповідальності. За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Однак, оскільки відповідач 2 клопотала про огляд оригіналу договору поруки, оскільки такий договір поруки нею не укладався, а представник позивача такий договір в оригіналі не представила, то суд не вважає доведеними вимоги позивача до поручителя щодо стягнення заборгованості. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що стосується письмової заяви відповідача про застосування позовної давності як до основних так і до додаткових вимог, то слід зазначити таке. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов кредитного договору, зобов'язання по сплаті щомісячних платежів встановлені на 5 число місяця. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по тілу кредиту внесено позичальником 22.06.2009 року, а тому з дати платежу наступного місяця - 05.07.2009 року було порушене право позивача на отримання сплати по кредиту, а відповідно з цього числа розпочинається строк позовної давності щодо невиконання зобов'язання в цій частині, при цьому що позов до суду подано 24.06.2014р. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 5 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, а також пені, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тобто з 05.07.2009 року при невнесенні щомісячного платежу по тілу кредиту, позивач мав право на звернення про стягнення боргу, з врахуванням що позовна давність не була збільшена договірними відносинами. Тому, судом з врахуванням поданої заяви про застосування строків та прийняття її судом, перераховано суму заборгованості щодо тіла кредиту з врахуванням оплати частини відсотків, які входять в загальний щомісячний платіж: а саме зменшено суму боргу на тіло кредиту на 23 052.13 доларів США за період з 05.07.2009 року по 05.06.2011 року (звернення до суду в червні 2014 року), що підлягає в результаті такого перерахунку, стягненню в користь позивача з відповідача 1 - [PERSON] в сумі 76 407.93 доларів США, що еквівалентно 890 508.67 грн., на спростування даного, позивачем не надано інших доказів у справі. Також, є обґрунтованою вимога по стягненню з позичальника нарахованих позивачем відсотків в сумі 55 703.97 доларів США, що еквівалентно 649 211.0 грн., яка підлягає до задоволення. А тому, з врахуванням заборгованості по тілу кредиту та відсотках, слід стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача кошти підлягає сума - 132 111.9 доларів США, що еквівалентно 1 539 719.67 грн. Грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Ліцензії по валютних операціях позивач не надавав до матеріалів справи. А тому застосовується стягнення валюти в еквіваленті грошової одиниці України по даних розрахунку, що міститься в матеріалах справи. При цьому, суд не вважає обґрунтованою вимогу позивача в частині стягнення з відповідачів пені у сумі 94 484 грн., оскільки як вже зазначено вище, сплата платежу по тілу кредиту припинилась позичальником 22.06.2009 року, а з врахуванням спеціальної позовної давності строк вимоги щодо пені в зв'язку з порушенням сплати тіла кредиту сплив 05.06.2010 року, а щодо порушення сплати відсотків, то останній платіж по відсотках здійснено позичальником 31.07.2012 року, а тому вимога що стягнення пені за порушення зобов'язань в цій частині сплила в строк - 05.08.2013 року, натомість позов подано 24.06.2014 року, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то також слід зазначити що відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Отже, зважаючи на підставність вимог, суд застосував строк позовної давності до тих платежів, на які такий строк поширювався (частково тіло і пеня). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача 1 також слід стягнути солідарно на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 6354 грн.. Окрім того, до суду відповідачем [PERSON] подано 12.10.2015р. заяву про розстрочення стягнутих судом коштів на 5 років, в зв'язку з важким матеріальним становищем, наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких навчається на контрактній формі навчання. За вимогами ст..217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Зважаючи на матеріальний стан особи суд приходить до висновку про часткове задоволення клопотання одночасно з ухваленням рішення у справі. Однак, суд не вбачає що термін на який просить розстрочити платежі відповідач є обґрунтований, а тому слід таке клопотання задовольнити частково визначивши строк розтермінування суми заборгованості стягнутої за рішенням суду на 2 роки рівними платежами оплати коштів відповідачем 1 позивачу. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial