Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Орган опіки і піклування Вінницької районної державної адміністрації звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив (а.с.22-23). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що до Органу опіки і піклування Вінницької районної державної адміністрації від Служби у справах дітей районної державної адміністрації надійшли матеріали щодо невиконання своїх батьківських обов'язків гр. [PERSON], [INFO], відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з яких вбачаються підстави щодо пред'явлення даної позовної заяви.В ході перевірки було встановлено, що з 30.04.2013 року [PERSON], [INFO], перебуває на повному державному утриманні у Вінницькому обласному спеціалізованому будинку дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки;відповідно до свідоцтва про народження батьками дитини є [PERSON] та [PERSON];відомості про батька в свідоцтві про народження записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України (за вказівкою матері).Мати дитини [PERSON] за місцем проживання зарекомендувала себе з негативної сторони, вихованням дітей не займається, зловживає спиртними напоями, весь час проводить на сміттєзвалищі; тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не відвідувала дитину, не виявила до неї батьківського піклування і турботи, не приймала участі у вихованні та не утримувала сина (останнє відвідування 12.07.2014 року).Крім того, окрім сина [PERSON], [INFO], [PERSON] має на вихованні ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які знаходяться в Староприлуцькій школі-інтернат Липовецького району Вінницької області.Комісія з питань захисту прав дитини при Вінницькій районній державній адміністрації розглядала дане питання 28.10.2016 року та прийняла рішення № 121про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO].Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно малолітньої дитини [PERSON], його матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом, розвитком та станом здоров'я, переклавши виконання обов'язків батьків на державу.В зв'язку з вказаними обставинами позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], та стягнути з неї аліменти на його утримання в частці від її заробітку (доходу), зобов'язавши Вінницький обласний спеціалізований будинок дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки відкрити особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. В судове засідання 03.04.2017 року учасники процесу не з'явилися. Попередньо через канцелярію суду від представника позивача за довіреністю [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також попередньо через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації за довіреністю Шевченко В.В. подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні справи просить врахувати висновок Органу опіки і піклування від 14.12.2016 року. Попередньо через канцелярію суду надійшла заява від третьої особи - Вінницького обласного спеціалізованого будинку дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки про підтримання позовних вимог Органу опіки і піклування, в якій також просять провести судовий розгляд за їхньої відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області в судове засідання також не з'явився. Попередньо через канцелярію суду від Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області надійшла письмова заява, в якій йдеться про те, що предмет спору в даній справі не стосується інтересів та не порушує права Вінницької місцевої прокуратури. Також на адресу Вінницької місцевої прокуратури не надходило жодних звернень органів державної влади та місцевого самоврядування, які є сторонами у розгляді вказаної справи, щодо представництва їх інтересів в суді, а тому Вінницькою місцевою прокуратурою не вирішувалось питання щодо вступу у розгляд даної справи на захист інтересів держави. Тому відсутні підстави для участі Вінницької місцевої прокуратури в розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників судового розгляду, висловлені ними в письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно абзацу 1 частини 1 статті 45 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.ч.1, 2 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що з 30.04.2013 року [PERSON], [INFO], перебуває на повному державному утриманні у Вінницькому обласному спеціалізованому будинку дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки на підставі розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації від 30.04.2013 року № 147, що підтверджується копією вказаного розпорядження (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області 08.05.2013 року, батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00017388020 від 01.12.2016 року, державна реєстрація народження дитини - [PERSON], [INFO], проведена відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері) (а.с.5-6). Частиною 1 статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Мати дитини - [PERSON], [INFO], за місцем проживання зарекомендувала себе з негативної сторони, являється матір'ю-одинокою трьох дітей, вихованням дітей не займається, не працює, весь час проводить на Стадницькому сміттєзвалищі, зі слів сусідів зловживає спиртними напоями, що підтверджується копією довідки-характеристики № 255, виданої виконкомом Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області 27.10.2016 року (а.с.8). Згідно копії акта обстеження умов проживання гр.[PERSON] від 03.11.2016 року, затвердженого сільським головою [PERSON], при обстеженні встановлено, що [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON], [INFO], ([PERSON] записаний в погосподарській книзі Сосонської сільської ради, але за даною адресою не зареєстрований та не проживає, так як з дня народження знаходиться в дитячому будинку м. Вінниця) зареєстрована в [ADDRESS], в будинку, який належить її тітці [PERSON], але фактичне місце проживання: [ADDRESS], в будинку, який належить її матері [PERSON]. На час обстеження діти [PERSON]: [PERSON], 2005 року народження, та [PERSON], 2009 року народження, знаходяться в Староприлуцькій школі-інтернат Липовецького району Вінницької області. [PERSON] не працює; весь час проводить на Стадницькому сміттєзвалищі; власність за нею по сільській раді не рахується; підсобне господарство не утримує; матеріальне становище сім'ї важке; зі слів сусідів [PERSON] зловживає спиртними напоями та не приділяє належної уваги дітям (а.с.9). З копії акта, складеного 10.10.2016 року комісією Вінницького обласного спеціалізованого будинку дитини, вбачається, що мати [PERSON], [INFO], - [PERSON] тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не відвідувала дитину, не виявила до неї батьківського піклування і турботи, не приймала участі у вихованні та не утримувала її (останнє відвідування 12.07.2014 року) (а.с.10). Відповідно до копії довідки про склад зареєстрованих осіб, виданої Сосонською сільською радою Вінницького району Вінницької області від 27.10.2016 року №256 (а.с.11), та копії акта обстеження умов проживання гр.[PERSON] від 03.11.2016 року, затвердженого сільським головою [PERSON], гр. [PERSON] має на вихованні ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які знаходяться в Староприлуцькій школі-інтернат Липовецького району Вінницької області (а.с.9). Згідно ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Комісія з питань захисту прав дитини при Вінницькій районній державній адміністрації прийшла до висновку про те, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що мати не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, що підтверджується висновком щодо позбавлення батьківських прав № 01-25/2679 від 14.12.2016 року (а.с.51). Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: його матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом, розвитком та станом здоров'я, переклавши виконання обов'язків батьків на державу.Крім того, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але мати свідомо не відвідує дитину та не цікавиться його життям. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позовної вимоги про позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ч.2 ст.193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дитини, в актовому записі про народження, записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Враховуючи викладені обставини, а саме: що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а також ухиляється від обов'язку утримувати дитину, відсутність у дитини батька, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь особи чи установи, на утриманні якої буде перебувати дитина, на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно її віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Крім того, частиною 3 статті 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Оскільки судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на повному державному утриманні у Вінницькому обласному спеціалізованому будинку дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки на підставі розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації від 30.04.2013 року № 147, що підтверджується копією вказаного розпорядження (а.с.7), то відповідно до ч.3 ст.166 СК України суд вважає за необхідне зобов'язати вказану установу відкрити у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду особистий рахунок дитини [PERSON] у відділенні Державного ощадного банку України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористалися, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надала. Таким чином, позов Органу опіки і піклування підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави - судові витрати, які складаються із суми судового збору, від сплати яких звільнено позивача, по всім позовним вимогам, а саме: по вимозі про позбавлення батьківських прав та по вимозі про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: approved