Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Наприкінці березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 23 грудня 2011 року вона уклала з [PERSON] шлюб, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції в Київській області. Проте, починаючи з жовтня 2007 року та до 23 грудня 2011 року, тобто до дати офіційної реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права, обов'язки та спільний бюджет, вели спільне господарство та оплачували спільні рахунки. 10 квітня 2008 року позивач змінила своє дошлюбне прізвище на «[PERSON]». [INFO] у сторін народилася спільна дитина - [PERSON] Також за час спільного проживання з [PERSON] за спільні кошти був побудований незакінчений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовується в [ADDRESS]. Будівництво будинку здійснювалося, починаючи з жовтня 2007 року, коли [PERSON] та [PERSON] ще не перебували в зареєстрованому шлюбі. З огляду на викладене, позивач просить суд встановити факт проживання між нею та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2007 року по 23 грудня 2011 року, а також здійснити поділ незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS], виділивши їй та [PERSON] по ? частині житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на позовних вимогах в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з жовтня 2007 року по 23 грудня 2011 року. Разом з цим, при вирішенні позовних вимог в частині поділу незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS], поклалась на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у задоволенні пред'явленого позову. Відповідачем заперечувався факт спільного проживання разом з [PERSON] у період з жовтня 2007 року по 23 грудня 2011 року. Оскільки, у вказаний період [PERSON] не проживав разом з [PERSON], спільного господарства не вів та спільного бюджету не мав. Крім цього, позивач участі в будівництві спірного житлового будинку не приймала. Будинок будувався до офіційної реєстрації сторонами шлюбу грудні 2011 року. За вказаних обставин просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 23 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який був розірваний 07 березня 2017 року. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т.1 а.с.12,14). Сторони по справі мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.11). Крім цього, матеріали цивільної справи містять також копію свідоцтва про зміну імені, згідно якого 10 квітня 2008 року позивач змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (т.1 а.с.13). Зі змісту позовної заяви та доводів представника позивача, вбачається, що до реєстрації шлюбу з [PERSON], починаючи з жовтня 2007 року по 23 грудня 2011 року, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. У відповідності до положень п.5 ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року доказами, які свідчать про факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Зокрема, Конституційним Судом України у рішенні №5-рп/99 від 03 червня 1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Згідно положення ч.4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім'ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов'язкової ознаки сім'ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що і є ознаками сім'ї. Встановлено, що у сторін по справі до офіційної реєстрації шлюбу народилася спільна дитина [PERSON], [INFO]. З копії свідоцтва про народження дитини встановлено, що батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON] Згідно з п.1 ч.2 ст.125 СК України якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою батька та матері дитини. За таких обставин, на переконання суду зазначена обставина щодо визнання свого батьківства [PERSON] щодо дитини є доказом того, що на момент народження сина сторони вважали себе чоловіком та дружиною та прагнули разом виховувати спільну дитину. Відповідно до змісту ст.3 СК України сім'ю складають особи, які, серед іншого, мають взаємні права та обов'язки. На думку суду, народження спільної дитини є найпершою та найбільш вагомішою обставиною, що породжує взаємні права та обов'язки подружжя, з огляду на ст.121 СК України. Так, згідно ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому СК України. У відповідно до ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Суд також звертає увагу на ту обставину, що на початок проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто в жовтні 2007 року [PERSON] вже була вагітна, що свідчить про те, що підставою для виникнення сім'ї стала, серед іншого, вагітність позивача та подальше народження спільної дитини. В матеріалах справи також міститься свідоцтво про зміну імені, зокрема прізвища позивача. Тобто, позивач змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище «[PERSON]» більш ніж за 3,5 роки до офіційної реєстрації шлюбу з [PERSON] Викладені вище обставини свідчать про те, що до офіційної реєстрації шлюбу сторони, окрім спільної дитини, мали взаємні права та обов'язки один щодо другого, вважали себе чоловіком та дружиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], кума сторін по справі, вказала, що знає позивача і відповідача близько 10 років. На момент знайомства сторони проживали разом, вели спільне господарство. Гроші на будівництво будинку давали як батьки позивача, так і батьки відповідача. Позивач давала гроші на спірний будинок також, для чого працювала кожного дня. Відповідач певний час не працював взагалі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає позивача з 1998 року. Відповідача бачила перший раз приблизно чотири роки назад. Позивач зверталася до [PERSON] з проханням посидіти із малолітнім сином, оскільки позивачу необхідно було придбати деякі будівельні матеріали для будівництва спірного будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є кумою сторін по справі. Позивача [PERSON] знає з 2007 року, хрестила сина сторін [PERSON] З 2007 року сторони проживали разом то у батьків позивача, то у батьків відповідача. Спірний будинок сторони будували разом. [PERSON] вкладала в будівництво спірного будинку свої власні кошти, у зв'язку із чим змушена була інколи позичати гроші на закупівлю товару у [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], матір позивача, показала, що [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися ще з 2005 року, стали проживати у [PERSON] з 2006 року та в подальшому проживали протягом приблизно п'яти років. Відповідач отримав спочатку земельну ділянку, потім сторони почали будувати будинок. Проживали сторони разом то у матері позивача, то у батьків відповідача. Через рік після народження сина позивач пішла працювати, оскільки потрібні були гроші на будівництво. Приблизно в період з 2007 по 2008 роки відповідач не працював. На будівництво будинку позивач брала гроші у своєї матері та позичала у інших людей. Суд звернув увагу, що свідок [PERSON] вказує на те, що сторони почали проживати разом з 2006 року, а позивач в позовній заяві просить суд встановить факт проживання однією сім'єю з відповідачем з жовтня 2007 року. Суд допускає, що у позивача та відповідача відносини могли виникнути до часу офіційного розірвання відповідачем попереднього шлюбу, про що свідчить і час зачаття спільної дитини. Отже, показання свідка в цій частині не є суперечливими. Враховуючи положення ст.25 СК України щодо одношлюбності та час розірвання відповідачем попереднього шлюбу, встановити факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу суд може не раніше жовтня 2007 року, про що і просить позивач в своїй позовній заяві. За таких умов, суд не знайшов розбіжностей між показаннями свідка [PERSON] та зазначеними позивачем в позовній заяві доводами про початок проживання однією сім'єю з відповідачем з жовтня 2007 року. Таким чином, доводи представника відповідача щодо розбіжностей в показаннях свідка, зазначені у промові до судових дебатів, судом до уваги не приймаються. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], матір відповідача, не заперечувала обставин того, що після народження [PERSON] сторони проживали то у неї, то у матері позивача. Також пояснила, що надавала відповідачу на будівництво будинку гроші, отримані від діяльності фермерського господарства, яке належало батьку відповідача. Зі слів її сина, свідку відомо, що у 2007 році у нього була подруга [PERSON], яка була вагітна від [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], тітка позивача, показала, що з 2006 року сторони стали жити разом однією сім'єю, проте в незареєстрованому шлюбі. Проживали як у батьків позивача, так і у батьків відповідача. В 2011 році одружилися. Потім розірвали шлюб, причин свідок не знає. Будинок сторони будували разом. Позивач займалася підприємницькою діяльністю, відповідач певний час ніде не працював. Позивач зароблені кошти витрачала на сім'ю та дітей. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю сусідки сторін. Сторони проживали разом в період, коли будувався будинок. Позивача свідок бачила на городі, коли остання там працювала. Будівництво будинку розпочалося приблизно в 2006-2007 році. На будівництво сторони приїздили разом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає сім'ю відповідача з 1995 року, працювала у них в кафе. Відповідач проживав у своєї матері. Позивача бачила разів три, відповідач називав її своєю «нареченою». Вперше [PERSON] побачила в 2008 році, коли та була вагітна. На свята бачила позивача у матері відповідача. Батько відповідача давав гроші на будівництво спірного будинку. Інколи бачила позивача по місцю проживання матері відповідача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], зять відповідача, зазначив, що позивача знає з 2010 року. Допомагав відповідачу будувати будинок. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], сестра відповідача, показала, що позивача знає з 2008 року, тоді і дізналася, що та вагітна. Після народження дитини сторони стали проживати в будинку матері відповідача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що відповідача знає зі школи, спілкується з ним постійно. Знає, що у відповідача якийсь час були стосунки із позивачем. Свідок інколи приїздив на будівництво, позивача на будівництві не бачив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що відповідача знає з 2005 року, працював у відповідача на заливці фундаменту будинку і будував будинок. Розраховувався за роботи відповідач. Станом на 2015 рік в будинку ніхто не проживав. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] щодо того, що станом на 2015 рік в будинку сторони не мешкали, враховуючи наступне. З показань [PERSON], останній виконував роботи із заливки фундаменту та будівництва будинку. Як вбачається із наданих відповідачем до суду письмових доказів (т.1 а.с.159-250) фундамент житлового будинку закладався орієнтовно з травня по червень 2007 року, початок будівництва коробки будинку - 01 серпня 2007 року, етап будівництва II-го поверху - з 20 вересня 2007 року по 30 жовтня 2007 року, будівництво даху - з 16 травня 2008 року по липень 2008 року. Внутрішні роботи, в тому числі розведення комунікацій, в тому числі підключення до електромережі здійснювалося у 2009 році. За таких обставин, очевидним є те, що [PERSON], який залучався до будівництва робіт (завершених до 2011 року), об'єктивно не може підтвердити або спростувати обставини щодо проживання сторін в будинку станом на 2015 рік. Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч.1 та ч.3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками щодо проживання сторін однією сім'єю, ведення ними спільного побуту. Будь-яких даних щодо зацікавленості свідків в результаті розгляду справи судом не встановлено, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним по справі доказам. Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2007 року по 23 грудня 2011 року. Судом встановлено, що в зазначений період сторони по справі вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, вели спільний побут, мали спільні права та обов'язки, виховували спільну дитину. Тобто, проживали як одна сім'я та між ними були усталені відносини притаманні подружжю. Крім того, судом встановлено, що оточуючі сприймали сторін не інакше як в якості подружжя. Крім цього, в своїх позовних вимогах [PERSON] просить також поділити між нею та [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок [ADDRESS], виділивши їй та відповідачеві по ? частині житлового будинку. У відповідності до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належать їм на праві спільної сумісної власності. Як роз'яснив Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у постанові №6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Встановлено, що 08 листопада 2018 року у судовому засіданні представником позивача [PERSON] було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи №359/2734/18, яка також перебуває у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області (т.2 а.с.141-142). Зі змісту даного клопотання вбачається, що спірний будинок, про поділ якого просить [PERSON], ще 11 квітня 2017 року було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору дарування від 11 квітня 2017 року (т.2 а.с.145-146). Дані обставини були відомі позивачу та її представнику на стадії підготовчого провадження. Зважаючи на те, що 11 квітня 2018 року [PERSON] пред'явила до Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування об'єкту незавершеного будівництва від 11 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Лазоренко Л.Є. За змістом ч.1 та ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.1 та ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вимоги ст.ст.51-53 ЦПК України суд не наділений повноваженнями залучати до участі у справіспіввідповідача або третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору або без таких вимог з власної ініціативи суду. Крім цього, вжиття такого процесуального заходу можливе виключно до закінчення підготовчого провадження у справі. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд здійснити поділ незакінченого будівництвом житлового будинку, виділивши їй ? частину зазначеного нерухомого майна. Тобто, фактично позивачем ставиться питання про поділ майна, яке на момент судового розгляду знаходиться у власності [PERSON], яка не є стороною у даній цивільній справі. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності до положення ч.1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. При цьому, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 ЦК України. Так, згідно ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. З огляду на те, що позивачем не спростовано правомірність відчуження об'єкту незавершеного будівництва, незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS]. Про необхідність застосування іншого способу захисту порушеного права позивачем не заявлено. Тому, в силу положень ст.13 ЦПК України, суд не може вийти за межі заявлених позивачем позовних вимог. За викладених обставин та за наявності заявленого позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У зв'язку з цим, суд не вважає за необхідне досліджувати та встановлювати обставини з приводу того чи здійснювалось будівництво спірного об'єкту нерухомого майна за рахунок спільної праці саме сторін по справі та за рахунок яких грошових коштів. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції №63723 від 06 березня 2017 року (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 8640 гривень, тобто за вимоги майнового та немайнового характеру. Пред'явлений нею позов задоволений частково, лише в частині вимоги немайнового характеру. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 640 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial