Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Обґрунтовуючи свою вимогу позивач вказала, що вона разом зі своєю родиною зареєстрована та проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить: 1/4 частини їй; 1/4 частини - її рідному братові [PERSON] ; 1/2 частини - її рідному дядькові [PERSON] . У цьому будинку проживає тільки вона зі своєю родиною, тому саме вона й підтримує його у належному стані: зробила ремонт, провела газове опалення, здійснює догляд за подвір`ям, городом та прибудинковою територією. Мій брат та дядько про це знали та навіть обіцяли подарувати або заповісти мені свої частки в будинку. Дядько [PERSON] був громадянином Російської Федерації, постійно проживав та був зареєстрований на її території у м Слізово Слізовського району Камчатського краю Росії. Дядько був одружений зі [PERSON] , мав неповнолітню доньку [PERSON] . При цьому він був зареєстрований та проживав окремо від своєї жінки та доньки, тобто - вони мали різні адреси. Про бажання дядьки подарувати або заповісти саме їй належну йому 1/2 частину будинку його родина знала та не заперечувала. Але [INFO] дядько несподівано помер, так і не встигнувши виконати обіцяне. Про смерть дядька я дізналася по телефону від його дружини. Оскільки дядько мав у власності майно і на території Росії, його дружина подала заяву про прийняття у спадщину такого майна, про що уповноваженим органом Російської Федерації була заведена спадкова справа. Тому вона вважала, що та прийняла у спадщину й 1/2 частину будинку на території України. Вона неодноразово намагалася зв`язатися з дружиною дядька телефоном, щоб дізнатися, чи має намір тепер саме вона виконати волю дядька та подарувати їй 1/2 частину будинку на території України. Але дуже поганий зв`язок та різниця у часі у 9 годин між Камчаткою та Україною постійно ставали перешкодою для цього. Коли ж таки вона змогла поспілкуватися з дружиною дядьки телефоном, остання здивувалася моєму проханню та заявила, що і не мала намір отримувати у спадщину Ѕ частину будинку на території України, тому і не подавала ніяких заяв стосовно цього майна, що можна перевірити у нотаріуса. Дружина дядьки також повідомила, що спеціально оформлювати спадщину на 1/2 частину будинку на території України не буде, бо це тягне для неї додаткові та непотрібні витрати грошей та часу. Запропонувала мені самій оформлювати спадщину. Тільки після цього вона почала збирати документи та оформлювати спадщину, звернувшись з відповідною заявою до Станично-Луганської державної нотаріальної контори за місцем знаходження нерухомого майна. Державний нотаріус перевірив надані нею документи, запросив від уповноваженого органу Російської Федерації копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] та відмовив мені у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, видав відповідну постанову від 15.08.2018. Ця відмова була обґрунтована тим, що у неї відсутні підстави для спадкування, оскільки є спадкоємці першої черги, а також через те, що вона попустила строк для прийняття спадщини. Вважаючи, що в даному випадку правила спадкування з іноземним елементом дещо відрізняються від загальних та строк на спадкування нею пропущений з поважних причин, позивач звернулась до суду саме із позовом про визнання права власності на спадкове майно, оскільки її право оспорюється. 16 вересня 2019 року ухвалою суду було відкрите провадження у справі за позовом [PERSON] . Під час підготовчого провадження за клопотанням позивача зі Станично-Луганської державної нотаріальної контори була витребувана інформація щодо кола спадкоємців, які на території України прийняли спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на території Росії. У зв`язку із тим, що спадщину на території України після смерті [PERSON] ніхто не приймав, 14 квітня 2020 року ухвалою суду за клопотанням позивача у справі був замінений неналежний відповідач Станично-Луганська державна нотаріальна контора на належного Станично-Луганську селищну раду Станично-Луганського району Луганської області, у зв`язку з чим новому відповідачеві протягом п`ятнадцятиденного терміну з моменту отримання копії вказаної ухвали було запропоновано надати відзив на позов [PERSON] . У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, а 08 травня 2020 року у справі було закінчене підготовче провадження та вона була призначена ухвалою суду до розгляду. Перед початком судового засідання з розгляду даної справи від позивача надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала. Відповідач також надав заяву якій просив проводити розгляд справи за відсутності його представника, заперечень проти позову не мав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх цивільних прав та інтересів, в тому числі в судовому порядку. З матеріалів справи, чого не заперечується відповідачем, судом встановлено, що позивач проживає у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] . До реєстрації шлюбу дівочим прізвищем позивача було [PERSON] . Домоволодіння за вказаною вище адресою належить позивачеві 1/4 частки, [PERSON] ј частки та [PERSON] Ѕ частки. [PERSON] є рідним братом позивача, а [PERSON] рідним дядьком. Усі ці обставини підтверджуються доказами: паспортом, довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб позивача; свідоцтвом про народження та смерть [PERSON] батька позивача та [PERSON] ; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] , з якого вбачається, що у нього та [PERSON] одні й ті самі батьки; свідоцтвом про право на спадщину від 10 жовтня 1992 року, з якого вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину по ј частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] оформили позивач та її брат [PERSON] ; свідоцтвом про право на спадщину від 31 жовтня 1985 року, з якого вбачається, що право на спадщину після смерті [PERSON] (діда позивача) оформив [PERSON] [INFO] [PERSON] , який був громадянином Росії, помер у м Єлізарово Камчатського Краю РФ, що підтверджується його свідоцтвом про смерть. Після його смерті на території України відкрилась спадщина на належну йому Ѕ частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На території Росії після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] . Однак це не означає, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка на території України. Суд погоджується з позивачем, що в даному випадку після смерті [PERSON] мали місце правовідносини спадкування з іноземним елементом, оскільки спадщина відкрилась на території Росії, спадкоємці першої черги за законом є громадяни Росії, у складі спадщини наявна частина нерухомого майна на території України. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору необхідно з`ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з іноземною країною і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. Право на спадкування нерухомого майна регулюється ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ч. 2 ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993р., яка підписана та ратифікована Україною та Російською Федерацією. Відповідно до цих норм спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а щодо майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. А відповідно до ст. 48 цієї Конвенції провадження у справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Тому, відповідно до вказаних вище норм та до ст.ст. 1221, 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом першої черги, який проживав окремо від спадкодавця, протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (його смерті) мав право подати заяву про прийняття спадщини за останнім місцем проживання спадкодавця. Але оскільки 1/2 частина нерухомого майна знаходиться на території України, то згідно зі ст. 1 Закону України «Про нотаріат» таку заяву необхідно було подати до консульської установи України в Російській Федерації, яка зобов`язана вчиняти нотаріальні дії за кордоном (у державі відкриття спадщини). Вказане підтверджується і пунктами 3.11.3, 3.11.4 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України № 142/5/310 від 27.12.2004р. На підставі цього на все майно померлого громадянина Російської Федерації, яке знаходиться на території України, спадкоємець громадянин Росії протягом 6 місяців з дати його смерті мав подати заяву про прийняття спадщини до консульської установи України, незалежно від того, що подав таку ж саму заяву до нотаріуса в Росії на майно, яке знаходиться на території Росії. За цих обставин спадкоємці за законом мали право подати дві заяви про прийняття спадщини: щодо майна на території Росії до нотаріуса Російської федерації, а щодо майна на території України до нотаріуса України чи до консульської установи України. Саме в цьому і полягає спадкування з іноземним елементом, яке має особливості при спадкуванні громадянином Росії майна за кордоном (на території України). Крім цього, жодна норма законів та міжнародних договорів не містить положення про те, що подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса Росії прирівнюється до подання такої ж заяви до нотаріуса України та/або консульської установи України за кордоном. Навпаки, згідно з п. 3.11.10 Положення конкретно і чітко встановлено, що «свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, хто постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подав заяву консулу про прийняття спадщини». Але протягом 6 місяців із дати смерті [PERSON] його дружина, яка є спадкоємцем першої черги за законом та яка проживала окремо від нього, не подала заяву про прийняття спадщини на 1/2 частину будинку на території України від свого імені та від імені неповнолітньої доньки до нотаріуса України чи до консульської установи України. Згідно з пунктами 2.1, 2.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини та при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Але в Спадковому реєстрі України ця спадкова справа не зареєстрована. Саме у зв`язку з цим 1/2 частину нерухомого-майна на території України спадкоємці за законом першої черги не прийняли. І саме на цьому спадкування з іноземним елементом припинилося. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 59904733 від 25.03.2020 підтверджується, що після смерті [PERSON] на території України з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі воно може набуватись в порядку спадкування. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Частиною п`ятою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, яка відповідно до вимог ст. 1265 Цивільного кодексу України є спадкоємцем п`ятої черги після смерті її дядька [PERSON] , зверталась до державного нотаріуса із заявою щодо оформлення спадщини. Проте їй в цьому було відмовлено з підстав, в тому числі й у зв`язку із наявністю спадкоємців першої черги (див. постанову державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори від 15.08.2018). Однак дані висновки нотаріуса з огляду на викладене вище є помилковими, тому враховуючи, що нотаріус прийняв рішення про неможливість спадкування позивачем майна, яке знаходиться на території України після смерті [PERSON] , а також з огляду на те, що відповідач не претендує на спадкове майно, суд вважає обґрунтованою вимогу [PERSON] про визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування після смерті свого дядька, тому цю вимогу слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved