Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 01.09.2011 року, посилаючись на те, що року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а остання повинна була повертати його зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту. Оскільки відповідач свої зобовязання належним чином не виконувала, станом на 31.03.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 15780,42 грн., які позивач просить стягнути на його користь разом з понесеними судовими витратами. Сторони у судове засідання не зявилися. Про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи є заява представника позивача про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутності, в якій він також не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, місце та час судового розгляду, в судове засідання не зявився, представник відповідача [PERSON] надіслав письмові заперечення проти позову, у відповідності до яких повідомив, що [PERSON] дійсно оформлював картковий рахунок для зарахування заробітної плати та йому було видано «картку для виплат» на яку відповідно до правил ПАТ КБ «ПриватБанк» взагалі не може бути встановлений кредитний ліміт, оскільки вона є «дебетною» а не «кредитною», крединний ліміт, за правилами ПАТ КБ «ПриватБанк», може бути встановлений виключно на одну «універсальну» карту, яка відповідачу взагалі не видавалась. Крім того, представник звернув увагу суду на ту обставину, що позивачем у позові зазначено, що строк кредиту встановлюється строком дії картки, однак до суду не надано суду відомостей щодо строку дії картки та навіть її номеру, і, посилаючись на норми ст.ст.256, 257, 258, 267 ЦК України та висновки Верховного Суду України по цивільних справах №6-2003цс15, №6-1295цс15, №6-330цс15, які мають преюдиційне значення для усіх судів України з аналогічних спорів, вважав пропущеним строк звернення до суду з приводу вимог про стягнення штрафних санкцій. Також представник просив розглянути справу за його відсутності згідно вимог ст.158 ЦПК України та відмовити у позові повністю з підстав недоведеності вимог, оскільки в порушення ст.ст.10, 11, 60, 131 ЦПК України позивачем не надано необхідних доказів. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачем надано копію анкети-заяви відповідача від 01.09.2011 року (а.с.7) про приєднання до умов та правил надання банківських послуг а ПриватБанку. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, суд погоджується з наданими запереченнями представника відповідача, оскільки на зворотній стороні вказаної заяви відсутні відомості про те, які саме банківські послуги позивач надав відповідачеві, графа кредитного ліміту взагалі не заповнена. Отже, позивач, в порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 та ч.2 ст.64 ЦПК України, не представив для огляду в суді оригіналів документів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, з наданих копій не вбачається укладення між сторонами саме кредитного договору, а наявність у відповідача зарплатної картки представником не заперечувалась, відповідачем дійсно оформлювався картковий рахунок для зарахування заробітної плати та йому було видано «картку для виплат» на яку відповідно до правил ПАТ КБ «ПриватБанк» не може бути встановлений кредитний ліміт, оскільки вона є «дебетною» а не «кредитною», що підтверджується копією анкети заяви, на зворотній стороні якої кредитний ліміт відсутній. Крім того, строк кредиту встановлюється строком дії картки, однак до суду не надано відомостей щодо строку дії картки та її номеру. Зі змісту статей 10, 60 ЦПК України убачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, є письмові докази, які, як правило подаються в оригіналі, якими є будь-які документи , акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ст.64 ЦПК України). Згідно ст.131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що за відстуності належних і допустимих доказів ствердження позивача має характер припущення, на яких не може грунтуватися рішення суду, тому у позові має бути відмовлено повністю. Вказана позиція суду також ґрунтується і на висновках Верховного Суду України, відображених у Постанові від 13.01.2010 року у справі №6-25561 св 08, якою було відмовлено особі в задоволенні позову у звязку із недоведеністю підстав, на які така особа посилалась. Крім того, представником відповідача заявлено про пропущення позивачем строків звернення до суду з приводу вимог про стягнення неустойки, у звзку чим суд звертає увагу, що частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, мотивуючи Постанови від 21 жовтня 2015 року по цивільних справах №6-2003цс15, №6-1295цс15, №6-330цс15, висновки за якими мають преюдиційне значення для усіх судів України з аналогічних спорів. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, штрафу та пені, незважаючи пропущення строків позовної давності.

Outcome: dismissed