Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Олександрійська міська рада Кіровоградської області як орган місцевого самоврядування звернулася до суду з заявою про визнання спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], відумерлою. Мотивує заяву тим, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на квартира [ADDRESS], що належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2002 року. З часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] минув один рік, спадщину ніхто не прийняв. На підставі ст.1277 ЦК України заявник просить визнати спадщину відумерлою. В судове засідання представник заявника Олександрійської міської ради не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги заяви підтримав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 30.01.2002 року, що підтверджується архівною довідкою КП «ОМБТІ» від 29.03.2017року №316. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією актового завпису про смерть №1399 від 10.12.2002 року. З копії спадкової справи №72, заведеної щодо майна померлої [PERSON], слідує, що спадщину після смерті останньої прийняли її сестра - [PERSON] та її брат [PERSON], які подали заяви про прийняття спадщини. Заявник, звертаючись з заявою про визнання спадщини відумерлою, посилається на ст.1277 ЦК України 2003 року, відповідно до ч.1 якої у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно п.п.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила ст.1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Згідно з п.1 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Положеннями ЦК УРСР 1963 року не було передбачено визнання спадщини відумерлою. Статтею 525 ЦК УРСР (в редакції чинній на час відкриття спадщини) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Також, згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року (яка була чинна на час відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Зі змісту вказаної норми вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Таким чином, судом встановлено, що спадкоємці її сестра - [PERSON] та її брат [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], а отже заява про визнання спадщини відумерлою не може бути задоволена, оскільки відповідно до положень ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою може бути подана органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, лише у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття. Подальша смерть особи яка прийняла спадщину в цьому разі не має правового значення, оскільки прийняте нею спадкове майно належить їй усе без виключення з моменту відкриття спадщини (дня смерті спадкодавця), незалежно від того, оформила вона за життя у встановленому законом порядку право власності на нього чи ні. Крім того, слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР, його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка в сукупності вказують на відсутність підстав для задоволення заяви про визнання спадщини відумерлою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed