Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося в суд з позовом про стягнення з [PERSON] 10339,03 грн. заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 20.06.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №401625720, згідно якого банк надає позичальнику кредит в сумі 13993,33 грн. на строк до 23.06.2016 року, а відповідач в порядку та на умовах, що визначені договором, зобовязалася повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Однак, відповідач належним чином умов договору не виконує і станом на 29.04.2014 року в неї утворилась заборгованість за договором в розмірі 10339,03 грн., з яких 6530,52 грн. сума заборгованості за кредитом, 0,48 грн. нарахованих за кредитом відсотків, 2908,03 грн. комісія та 900 грн. пеня. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який в поданій заяві зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить розглядати справу за його відсутності (а.с.17), що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили, покликаючись на безпідставності такого, оскільки рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.02.2016 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 401625720 від 20.06.2014 року, сторонами якого вказані ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]Б, а також стягнуто із ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] внесені грошові кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту № 401625720 від 20.06.2014 р. в розмірі 7 930,96 грн. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення відповідача і її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно до ст.60 цього ж Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 20.06.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 401625720, згідно якого сторони домовилися про надання банком позичальнику [PERSON] споживчого кредиту на суму 13\~993,33 грн. під 0,01% річних в термін погашення кредиту до 23.06.2016 року для оплати товарів, оплати страхового платежу та оплати комісійної винагороди банку. При цьому відповідно до п.п. «а» п. 2.5 договору визначено, що оплата товарів здійснюється згідно переліку вказаному у специфікації №401625720 від 20.06.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 20.06.2014 року у загальній сумі 12 594 грн. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] (а.с. 3-5). Цього ж дня, 20.06.2014 року між позивачем [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] в офісі останнього, що розташовувався на пл.Князя Святослава, 11 у м. Львові, був укладений договір побутового підряду (індивідуальний номер замовлення ВМ - 635 L), відповідно до умов якого виконавець ФОП [PERSON] зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника [PERSON] ПВХ конструкцій, а замовник оплатити вартість виробів в розмірі 13994 грн. При цьому, після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 31 робочого дня з моменту укладення договору на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Також встановлено, що відповідачем було сплачено за кредитним договором 7930,96 грн. Разом з тим, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.02.2016 року позов [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Визнано недійсним договір індивідуального номеру замовлення № ВМ-635 L від 20.06.2014 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 401625720 від 20.06.2014 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]Б, стягнуто із ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] внесені грошові кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту № 401625720 від 20.06.2014 р. в розмірі 7930,96 грн. Дане рішення не було оскаржене в апеляційному порядку і набрало законної сили. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ст.204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Враховуючи наведені положення законодавства, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні вимог позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 401625720 від 20.06.2014 року необхідно відмовити за необгрунтованістю і безпідставністю. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed