Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Одеський Національний медичний університет звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача понесені витрати пов`язані з навчанням [PERSON] , у вищому навчальному закладі в сумі 62193 грн., та виплаченої стипендії в сумі 52585,43 грн. В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідач 02 липня 2008 року був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклав угоду № 132 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки. У 2014 році [PERSON] , закінчив Університет та отримав розподіл для проходження інтернатури до КУ «Одеський обласний центр екстренної медичної допомоги і медицини катастроф» Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації на посаду лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги, до проходження якої мав приступити 01.08.2014 року. [PERSON] було звільнено з посади у зв`язку із закінченням терміну навчання в інтернатурі 31.01.2016 року (наказ від 01.02.2016 року №22-к). Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 2008 року по 2014 рік сума витрат на навчання [PERSON] , (без урахування стипендіального фонду) складає 62193,00 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 52 585,43 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності Відповідач в судове засідання не з`явився. Надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що відповідач 02 липня 2008 року був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклав угоду № 132 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки . У червні 2014 році [PERSON] , закінчив Університет та отримав розподіл для проходження інтернатури до КУ «Одеський обласний центр екстренної медичної допомоги і медицини катастроф» Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації на посаду лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги. [PERSON] було звільнено з посади лікаря-інтерна 31.01.2016 року у зв`язку із закінченням терміну навчання в інтернатурі ( Наказ від 01.02.2016 року № 22-к). Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 2008 року по 2014 рік сума витрат на навчання [PERSON] , (без урахування стипендіального фонду) складає 62 193 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 52585,43 грн. Укладаючи угоду з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов`язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менш ніж три роки (за це отримують вищу освіту безкоштовно). Вступаючи, на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності проходження інтернатури та відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Відповідно до п. 1.1 Положення Міністерства охорони здоров`я України про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюєтеся кваліфікація лікаря (провізора) спеціаліста певного фаху. Інтернатура проводитися в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти (надалі вищих закладів освіти) та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я (п. 1.4 Положення). Відповідно до п. 2.2.3, Угоди № 132, студент зобов`язуєтеся прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років відшкодовувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку. Відповідно до п. 2.2.5. Угоди № 132 студент, що вступив до Університету за цільовим направленням УОЗ, незалежно від умов, після закінчення університету зобов`язуєтеся відпрацьовувати за місцем призначення згідно з направленням не менше трьох років. Відповідно до п. 5.1 Угоди № 132, за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних вищих навчальних закладів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Відповідно до ч. 2 ст. Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», одним з основних важелів здійснення державної політики у сфері науково-технічної діяльності є бюджетне фінансування. На виконання Указу Президента від 23 січня 1996 року №77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції Указу Президента від 16 травня 1996 року №342, відповідно до ст. 65 Закону України «Про вищу освіту» та ст. 197 Кодексу законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22 серпня 1996 року № 992. Пунктом 4 вищенаведеного Порядку визначено, що керівники навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Відповідно до п. 8 Порядку, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом, після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (п. 14 Порядку). Відповідно до розрахунків економічного відділу університету, за весь період з 2008 року по 2014 рік сума витрат на навчання [PERSON] (без урахування стипендіального фонду) складає 62193,00 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2008 року по 2014 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 52 585,43 грн. Зазначені положення нормативно-правових актів, щодо відшкодування випускниками вартості навчання в разі неприбуття (не відпрацювання впродовж трьох років за місцем розподілу) закріплені також Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Суд звертає увагу на те, що [PERSON] наказом Комунальної установи « Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» від 01.02.2016 року у справі № 22-к був звільнений з установи у зв`язку із закінченням терміну інтернатури, а із даним позовом позивач звернувся до суду 31.07.2019 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини ( факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини ( зазначений висновок був сформований в постанові ВСУ від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14). Обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата проведення ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету не має значення для визначення початку перебігу позовної давності. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 357/9328/15-ц ( провадження 14-460цс18). Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні ( сам факт порушення права), так і суб`єктивність (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало ( могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; № 6-2165цс15 від 14.09.2016 року; № 6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. Для правильного застосування частини першої статті 1261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її права, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №372/1036/15-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню На підставі викладеного та

Outcome: dismissed