Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

На підставі частини третьої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 23 грудня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області (далі Комиш-Зорянська селищна рада) і [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 02 лютого 2015 року померла її мати, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, у вигляді квартири №6 у будинку №46, розташованого по вул.Запорізькій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області. 15 січня 2015 року [PERSON] склала на користь [PERSON] заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету\~Комиш-Зорянської селищної ради. Вважаючи, що вказаний заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, просить суд визнати його недійсним із застосуванням наслідків нікчемності заповіту. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити. Крім того пояснила, що заповідач [PERSON] була позбавлена можливості залишити своє місце проживання в силу стану здоровя, повязаного із тяжкою хворобою. Дані обставини робили неможливим її поїздку з одного населеного пункту до іншого для посвідчення оспорюваного заповіту, а тому заповіт складено секретарем виконавчого комітету\~Комиш-Зорянської селищної ради з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Позицію позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав її повноважний представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. [PERSON], як повноважний представник відповідача Комиш-Зорянської селищної ради, в судовому засіданні повідомив, що відповідач позов не визнає. На обґрунтування даної позиції пояснив, що оспорюваний заповіт [PERSON] було складено особою, яка мала на це право, він складений відповідно до вимог щодо його форми та посвідчення, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні так само не визнала позов, виходячи з аналогічних міркувань. Представник третьої особи Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області, будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями статті 169 ЦПК України. Крім того, третя особа в порядку, передбаченому частиною другою статті 158 ЦПК України, прохала провести судовий розгляд за відсутності свого представника, а справу вирішити на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши позицію третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочину, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 7 Постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із статтею 1233 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Відповідно до статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. З матеріалів справи випливає, що [PERSON], згідно правовстановлюючого документа, належала на праві приватної спільної власності квартира №6 у будинку №46, розташованого по вул.Запорізькій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області (а.с.12). 15 січня 2015 року о 09 год. 05 хв. [PERSON] в смт Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області складено письмовий заповіт, який в установленому порядку посвідчений секретарем Комиш-Зорянської селищної ради [PERSON]. Заповіт підписано [PERSON] у присутності останньої. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Заповіт складено, посвідчено у двох примірниках та зареєстровано в реєстрі за №1 (а.с.7). За змістом заповіту [PERSON] на випадком своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, а саме, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповіла [PERSON]. 02 лютого 2015 року [PERSON] померла і після її смерті відкрилась спадщина за заповітом. Як було зазначено вище, на обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] послалась на те, що спадкодавець [PERSON] на період посвідчення заповіту була особою похилого віку, тяжко хворіла, не могла самостійно пересуватися, була прикута до ліжка. За вказаних обставин позивач вважала фізично неможливим прибуття [PERSON] до приміщення Комиш-Зорянської селищної ради, а, відповідно, складання та посвідчення заповіту секретарем селищної ради поза межами робочого місця є порушенням вимог закону, яке тягне за собою недійсність такого заповіту. Проте під час судового розгляду вказані позивачем обставини не знайшли свого повного підтвердження, з огляду на наступне. Сторонами по справі не оспорювалось та було підтверджено у судовому засіданні, що [PERSON] з 13 січня 2015 року через наявні захворювання було відкрито «стаціонар на дому» надання медичної допомоги пацієнту із організацією стаціонару на дому передбачає постільний режим, суттєвий обсяг медичної допомоги, у тому числі, із інвазивними методами введення лікарських засобів (інєкції, системи крапельного введення тощо) за відсутністю можливості (медичної, соціальної) щодо госпіталізації до лікувального закладу. У щоденниковому записі від 13 січня 2015 року вказано, що хвора [PERSON] «постільна» тобто, перебуває на постільному режимі. Допитані свідки [PERSON] (сімейний лікар) і [PERSON] (медична сестра), кожен окремо пояснили, що вони памятають хвору [PERSON]. Вона знаходилась на постільному режимі за місцем свого проживання під їх періодичним наглядом, мала низку тяжких захворювань, які, на переконання свідків, позбавляли її можливості залишити місце свого проживання (квартиру). В судовому засіданні зазначене також підтвердили свідки [PERSON] і [PERSON]. Згідно висновку експерта №138/к від 23 листопада 2015 року за результатами проведеної комісійної судово-медичної (посмертної) експертизи встановлено, що станом на 15 січня 2015 року [PERSON] страждала на наступні захворювання: -Ішемічна хвороба серця: кардіосклероз атеросклеротичний із порушенням ритму, серцева недостатність ІІБ-ІІІ ступенів, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня; -Рак яєчників, стадія ІІІс, клінічна група ІІ (а.с.93-101). Стадія ІІБ-ІІІ серцевої недостатності характеризується глибокими порушеннями гемодинаміки як у великому, так і у малому колі кровообігу, вираженими ознаками хронічної серцевої недостатності, що виявляються навіть у спокої, стійкими порушеннями обміну речовин і функцій внутрішніх органів, незворотними структурними змінами органів та тканин. Однак, серцева недостатність, що є проявом захворювань серцево-судинної системи у [PERSON] була не єдиним тяжким захворюванням. Ураження яєчників злоякісним новоутворенням має свій комплекс хворобливих проявів слабкість, порушення апетиту, накопичення рідини у черевній порожнині тощо. Все це підвищує навантаження на організм в цілому та серцево-судинну систему, зокрема, призводячи до вичерпування компенсаторних можливостей організму. На 13 січня 2015 року [PERSON] виявляла скарги на наявність набряків, збільшення живота, нудоту, печію, болі у серці, відсутність апетиту. Її загальний стан оцінено лікарем як тяжкий. Серцеві тони приглушені, аритмічні, тахікардія. Живіт збільшено у розмірах, болючий у правому підреберя, епігастрії. На нижніх кінцівках виражені набряки. Оцінка стану амбулаторного хворого як тяжка потребує невідкладного вирішення питання про госпіталізацію (чи відкриття стаціонару на дому) та надання медичної допомоги згідно стандартів лікування провідного та фонових захворювань. Судово-медична комісія дійшла висновку про те, що тяжкий стан [PERSON], який призвів до необхідності дотримуватися постільного режиму та організації стаціонару на дому, був викликаний характером та враженістю патологічних процесів в організмі хворої суттєво зменшував здатність до самостійного пересування, побутового самообслуговування тощо. Разом з тим, допитані свідки [PERSON] (священнослужитель) і [PERSON] (секретар селищної ради) дані обставини заперечили в частині неспроможності [PERSON] до самообслуговування, здатності до самостійного пересування чи пересування за допомогою сторонньої особи. Так, свідок [PERSON] пояснив, що 15 січня 2015 року на прохання [PERSON] на своєму автомобілі «Москвич-412» він приїхав до неї додому, допоміг їй взутись та одягтись. За його підтримки та за допомогою ціпка [PERSON] вийшла з квартири на вулицю, подолавши відстань 12 метрів та 3 сходинки на виході з підїзду, з допомогою свідка сіла на переднє пасажирське сидіння автомобіля, на якому здійснила поїздку із смт Куйбишеве до смт Комиш-Зоря у Куйбишевському районі Запорізької області, між якими відстань 6 км, а саме до приміщення Комиш-Зорянської селищної ради. Відстань між населеними пунктами [PERSON] подолав приблизно за 10-15 хв. в одному напрямку. Свідок [PERSON] пояснила, що 15 січня 2015 року вранці до неї в кабінет [PERSON] зайшла самостійно і самостійно пішла після оформлення заповіту. Відстань між центральним входом у будівлю селищної ради та її кабінетом є невеликою (10 звичайних кроків), при вході до будівлі маються 3-4 невеликих сходинки. Складання заповіту за часом тривало 20-25 хв., при цьому заповідач [PERSON] перебувала у кабінеті, сиділа на стільці, просила не затримувати її довго. З огляду на зафіксований 13-14 січня 2015 року стан [PERSON], здатність її 15 січня 2015 року самостійно вчинити дії, спрямовані на складання та посвідчення заповіту при зазначених вище обставинах видається вкрай малоймовірною. Даний висновок також знайшов своє відображення у пункті 3 висновку експерта №138/к від 23 листопада 2015 року за результатами проведеної комісійної судово-медичної (посмертної) експертизи (а.с.100-101). Поряд з цим, з матеріалів справи та показань свідків [PERSON] і [PERSON] випливає, що 15 січня 2015 року [PERSON] з метою вчинення дій, спрямованих на складання та посвідчення заповіту, скористалася сторонньою допомогою, яка була надана з боку [PERSON]. При цьому [PERSON] використовувала спеціальні засоби, а саме ціпок і транспортний засіб. На здатність [PERSON] до самостійного пересування у квартирі на початку «стаціонару на дому» також показав [PERSON], як свідок з боку позивача. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем [PERSON] не доведено тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, що [PERSON] була позбавлена можливості залишити своє місце проживання в силу стану здоровя, повязаного із тяжкою хворобою, а тому заповіт посвідчений секретарем Комиш-Зорянської селищної ради [PERSON] з порушенням вимог закону. Твердження позивача [PERSON] про те, що 15 січня 2015 року [PERSON] була не в змозі покинути межі своєї квартири ґрунтуються на припущеннях. При цьому ніхто з свідків з боку позивача не навідався в цей день до 12 год. 00 хв. на квартиру до [PERSON], а тому показання свідків, як доказ, так само не підтверджують вищевказане твердження [PERSON]. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що передбачено частиною четвертою статті 60 ЦПК України. Отже підстави для визнання заповіту нікчемним, відповідно до статті 1257 ЦК України, відсутні, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до статті 88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed