Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

на підставі розпорядження голови Зіньківського районного суду №2 від 30.04.2021 до Гадяцького районного суду надійшла цивільна справа № 530/293/21 за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Агроекологія» про визнання неукладеними договору оренди, припинення права оренди та про повернення земельної ділянки. Встановлено, що ухвалою судді Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2021 року відкрито провадження по справі. Ухвалою від 05 березня 2021 року було закрито підготовче судове засідання у даній справі, проведено всі необхідні підготовчі дії для призначення справи до судового розгляду. Також судом розглянуто заявлені стороною відповідача клопотання, про що постановлено відповідні ухвали. 11 травня 2021 року справа надійшла до Гадяцького районного суду. 17 травня 2021 року ухвалою суду справу прийнято до провадження Гадяцького районного суду. 09 червня 2021 року Гадяцьким районним судом винесено ухвалу про винесення заочного рішення у даній цивільній справі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник позивача - адвокат Школьний В.А. в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що в 2016 році [PERSON] від односельчан дізналася про нові договори оренди їх земельних паїв за 2008 рік, які укладені на 25 років. Знаючи, що такого договору вона не підписувала, звернулася з відповідною заявою до поліції, де було проведено досудове розслідування. На даний час вважає, що оспорюваний договір не відповідає волевиявленню сторін, оскільки підпис у договорі про оренду земельної ділянки виконаний не [PERSON] , а іншою особою, а отже договір між сторонами укладений не був. Позивач не бажає мати будь - яких правовідносин з ПП «Агроекологія», тому просив визнати неукладеним договір оренди земельної ділянки та повернути її позивачу, а також стягти понесені нею судові витрати. Відповідач в судове засідання не з`явився. Суд вважає, що ПП «Агроекологія» про час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, так як відповідачу в установленому законом порядку був направлений судовий виклик до суду разом з іншими документами за місцем знаходження його юридичної адреси, від отримання яких він відмовився, про що свідчить відмітка Укрпошти на довідці про причини повернення судової повістки. Згідно ч.9 ст. 130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Таким чином, відповідач є повідомленим про час та місце розгляду справи. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ №211520, виданого на підставі розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 01.06.2007 року №217 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,59 га з кадастровим номером 5321386000:00:003:0007, яка знаходиться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.(а.с.12-13т.1) З оглянутого в судовому засіданні договору оренди землі від 15 січня 2008 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Агроекологія» вбачається, що предметом договору є земельна ділянка площею - 4,59 га. Строк дії договору - 25 років, орендна плата становить 2.2 відсотки від нормативної грошової оцінки. (копія договору а.с.16-17) До договору додано акт прийому-передачі до Договору оренди земельної ділянки від 15.01.2008р. за яким орендодавець [PERSON] передала, а Орендодар ПП «Агроекологія» прийняла земельну ділянку загальною площею 4,59 га. (а.с.18 т.1) Договір зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської РФ ДП «Центру ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.07.2008 року за №040855500248. Відповідно висновку почеркознавчої експертизи №68 від 14.03.2017 року, підпис у графі «Орендодавець», що на зворотній стороні 2-го аркуша договору оренди землі №б/н від 15.01.2008 року на ім`я орендодавця [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою. (а.с. 21-43 т. 1) Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в додатковій угоді) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже при розгляді даного спору судом враховуються наведені вище висновки, оскільки в даному випадку мають місце аналогічні обставини та такі ж норми права. Так, в процесі розгляду справи судом встановлено, що спірний договір оренди землі від 15 січня 2008 року позивач не підписувала та, відповідно, істотні умови цих договорів не погоджувала. Оскільки факт відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки підтверджуються висновком експерта № 68 від 14 березня 2017 року, складеного на підставі постанови слідчого від 10.01.2017 про призначення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні за № 12016170170000546 від 02 грудня 2016 року, тому суд вважає, що такий договір є неукладеним. Наведений висновок експерта вмотивований, базуються на досліджених ним матеріалах, складений у відповідності до вимог ст. 101, 102 КПК України, а тому піддавати його сумніву немає підстав. Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та наполяганні представника позивача в судовому засіданні щодо припинення оренди землі і повернення позивачці земельної ділянки, оскільки вона знаходиться у фактичному користуванні відповідача без законних на те підстав, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині теж підлягають задоволенню. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник землі, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки та припинення її оренди. Аналізуючи наведені вище норми закону та встановлені фактичні обставини справи, а також правовідносини, що виникли між сторонами суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. Стороною відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності в якій просить суд застосувати трирічний строк позовної давності до позовних вимог, які виникли у 2008 році та відмовити з цих підстав у задоволенні позову (а.с.104 -106 т.1) Розглядаючи вказану заяву суд знову ж таки звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)) в яких зазначено, що негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Таким чином у даних правовідносинах позовна давність не застосовується. Розглядаючи позовні вимоги щодо покладення всіх судових витрат на відповідача, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2724 грн., витрати на правову допомогу становлять 5 тисяч гривень. Адвокатом Школьним В.А. надано до суду детальний розрахунок наданих ним послуг, які на думку суду є абсолютно спів мірними з обсягом виконаних ним робіт. За наведених обставин суд вважає, що на користь позивача також слід стягти понесені нею судові витрати відповідно до вимог п.1 ч.2 т. 141 ЦПК України.

Outcome: approved