Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 46309.11 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 25.04.201 року відповідач став клієнтом ПАТ «Дельта Банк» та уклав договір, відповідно до умов якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок за [NUMBER] у національній валюті з кредитним лімітом 31800.0 грн. Кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 29.11.2017 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 46308.11 грн., що складається з наступного: 31654.55 грн. - заборгованість за кредитом; 14653.56 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ «Дельта Банк» змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.02.2018 року. Відповідач направив на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти задоволення позову та зазначав, що договір між ним та позивачем не укладався, оскільки він підписав лише заяву з пропозицією укласти договір про надання кредиту, що є лише складовою частиною кредитного договору, а не самостійною його частиною, сторони не визначали усіх істотних умов, не дотримались письмової форми договору, а отже фактично і не укладали його. Окрім того відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності відповідно до якої вважав, що строк позовної давності позивачем пропущений, адже строк ліміту кредитної лінії становив 364 календарних дні, відтак перебіг позовної давності почався 24.04.2014 року, а позивач звернувся до суд із позовом лише в січні 2018 року. Позивач в своїй відповіді на відзив позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що відповідачу строк кредитування та попередній ліміт за кредитним договором був продовжений ще на 364 календарних дні, а відповідна банківська картка заблокована не була, саме в цей період відповідач здійснив зняття коштів з кредитної картки та останнє погашення по кредитній заборгованості здійснив 12.05.2015 року, а тому строки позовної давності позивачем пропущено не було. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ «Дельта Банк» не підлягає до задоволення із наступних підстав. Як вбачається із норм ст., ст. 626, 631, 63, 1054 ЦК України, правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» та відповідач [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта 25.04.2013року уклали кредитну угоду відповідно до умов заяви №004-2315-250413. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Із норм чинного законодавства вбачається, що таке прийняття пропозиції має бути безумовним та повним і містити всі істотні умови договору. Приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Разом із тим, судом встановлено, що заява відповідача від 25.04.2013 року не підписана посадовою особою банку, уповноваженою в установленому законом порядку на укладення від імені банку, як юридичної особи, кредитних договорів. Своїм підписом на заяві відповідача економіст з активних операцій ПАТ «Дельта Банк» лише засвідчив підпис відповідача, про що прямо зазначено в самій заяві. Крім того в самій заяві зазначено, що вказаний працівник банку діє на підставі довіреності банку, хоча сама довіреність в матеріалах справи відсутня, а тому взагалі не можливо встановити обсяг повноважень, якими була наділена на час підписання вказаної заяви така особа. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі N 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нормами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що належною формою кредитного договору є письмова форма. Наслідками недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність, що передбачено ч. 1 ст. 218 та ч. 2 ст. 1055 ЦК України. Відповідач наполягає, що правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затвердженні рішенням Ради Директорів Банку від 20.03.2013 року, на які посилається позивач в тому числі, які зазначені в заяві від 25.04.2013 року та які містять ряд істотних умов договору не підписані відповідачем, а отже не можуть бути враховані судом при призначені прав та обов'язків сторін кредитного договору. За ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Із заяви від 25.04.2013 року, яка долучена до матеріалів справи, не вбачається укладення саме договору між позивачем та відповідачем, адже вказана заява з приводу вирішення ряду істотних умов містить відсилку на Правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» з ними, як вбачається і матеріалів справи відповідач взагалі не ознайомлювався, з їх умовами не погоджувався та їх не підписував. Суд бере до уваги, що позивач сам зазначає, що такі правила розміщені на сайті банку з метою зменшення паперової тяганини, що також підтверджує твердження відповідача про ненадання останньому вказаних правил. Позивач також не надав вказані правила і до суду. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З вищезазначеного вбачається, що необхідною умовою такого правочину як надання кредитних коштів є укладення кредитного договору. Однак, в матеріалах справи відсутній цей договір, натомість наявна заява про приєднання до Правил надання банківських послуг в ПАТ «Дельта Банк», що свідчить про те, що між сторонами не було укладено безпосередньо договору про надання кредиту. Тому, прохання позивача стягнути з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 25.04.2013 року є безпідставними, за його відсутності як такого. Сама ж заява від 25.04.2013 року не може вважатися доказом укладання кредитного договору та передання кредитних коштів відповідачу. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). За змістом п.1.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 №223, що були чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний платіжний засіб - платіжна картка, мобільний платіжний інструмент, інший платіжний інструмент, що виконує функцію засобу ідентифікації, за допомогою якого держатель цього інструменту здійснює платіжні операції з рахунку платника або банку, а також інші операції, установлені договором. Відповідно до п.2.3 вказаного Положення, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається тавикористовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір). Відповідно до п.2.4 вказаного Положення, Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Відповідно до п. 3.3 вказаного Положення, емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної схеми. Кредитування користувачів для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів проводиться шляхом зарахування коштів на їх банківські рахунки. Емітент, якщо це передбачено кредитним договором, має право здійснювати кредитування споживачів у гривнях для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів без зарахування коштів на їх банківські рахунки, відображаючи такі операції за рахунками банку для обліку кредитів. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов'язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором. Аналогічні вимоги містяться і у постанові НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка була чинна станом на час виникнення спірних правовідносин, де в п. 3.2 зазначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Отже, згідно з вищевказаними нормами чинного законодавства України, обов'язковою умовою укладеного кредитного договору є його форма та чітко визначені усі істотні умови договору, які в обов'язковому порядку повинні бути погоджені сторонами. У разі недосягнення сторонами такого договору згоди в письмовій формі щодо його істотних умов, до яких серед іншого відноситься процентна ставка, термін погашення боргу тощо, кредитний договір є неукладеним. У даному спорі відповідач заперечує, що ним були погоджені всі істотні умови договору із позивачам, а позивач жодних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема визначення із відповідачем саме тих умов, про які зазначає в своєму позові, не надав. Суд приходить до висновку, що зазначені обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Що стосується заявлених строків позовної давності відповідачем суд зважає, що як вбачається із матеріалів справи в період з 29.04.2013 по 21.11.2014 року відповідач вибрав всі кошти згідно кредитного ліміту та останнє погашення по кредиту здійснив 12.05.2015 року, а тому фактично строк позовної давності не минув. Однак суд зважає, що позивач зазначив, що ним самостійно був продовжений строк кредитування та попередній ліміт. Вказаним вище Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням визначено, що Банк зобов'язаний після виконання взаємних зобов'язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Банк має право не видавати користувачу довідку, якщо з ним був укладений додатковий договір, один примірник якого надано користувачу, у якому викладені умови припинення дії основного договору (кредитного договору) та виконання взаємних зобов'язань щодо підтвердження повернення користувачем кредиту і процентів за користування ним, спеціального платіжного засобу, якщо він не передавався користувачу у власність. Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком і клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання. Позивачем не надано суду доказів, що після закінчення строку дії кредитної лінії з відповідачем було переукладено кредитний договір на тих самих умовах, що і попередній договір. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості пред'явлення самої вимоги позикодавця про повернення позики. Приписами ст.1049 ЦК України визначено, що якщо позикодавець звертається до суду, не здійснивши пред'явлення вимоги позичальнику на підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, то відсутній обов'язок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця. Тобто в такій ситуації строк виконання зобов`язання не настає, а тому не може мати місця й порушення зобов`язання щодо повернення позики (ухвала Верховного Суду від 14.03.2018 по справі № 460/3428/13)/ Як вже зазначалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази укладеня саме кредитного договору, тим більше на тих умовах які заявлені позивачем. Сама ж пропозиція, яка не містить вказівок на всі істотні умови договору, не є пропозицією про укладення договору. Відтак вказана в заява від 25.04.2013 року не може бути визнана офертою, оскільки вона не оформлена відповідно до вищевказаних норм ЦК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача належним чином не доведені, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed