Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулася з вказаним позовом та просила скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29.04.2016 р. №ОД 142161201250 щодо реконструкції нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, зареєстровану департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2016 р. №29652502 (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю загальною площею 26,9 кв.м., розташовану за вказаною адресою, за [PERSON] , прийняте державним реєстратором Кравцем О. В. , зобов`язати [PERSON] знести за власний рахунок об`єкт самочинного будівництва-нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що відповідачем [PERSON] було здійснено забудову за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, чим вчинено правопорушення, передбачене п. «б» ч.1 ст.211 ЗК України. Одеська міська рада вважає, що рішення від 18.05.2016 р. № 29652502 та декларація є протиправними та мають бути скасовані, а об`єкт нерухомості, якого вони стосуються, підлягає знесенню, оскільки порушують право територіальної громади на володіння, користування та розпорядження землями комунальної власності, які знаходяться під забудовою. Ухвалою судді від 23.06.2017 року провадження у справі відкрито. 19.10.2017 року судом накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 26,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також витребувано копію реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна. Ухвалою суду від 30.08.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Представник Одеської міської ради звернувся з заявою про підтримання позовних вимог та їх задоволення. Відповідачі повідомлені належним чином про дату судового засідання з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, Представник Управління надав до суду заперечення проти позову в яких зазначив, що позов є безпідставним, оскільки дії управління відповідали нормам закону. Державний реєстратор [PERSON] та [PERSON] відзив на позов не подавали. Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.05.2016 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем Олександром Володимировичем (надалі - державний реєстратор) прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29652502 (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю загальною площею 26,9 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] (надалі - Рішення від 18.05.2016 р. № 29652502). Як видно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.05.2016 р. № 59653858 підставою виникнення права власності став технічний паспорт, виготовлений станом на 28.04.2016 р. ПП «Одеське БП», та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 29.04.2016 р. № ОД 142161201250 (далі - Декларація), зареєстрована департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (далі - ДАБІ). 29.04.2016 р. департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 142161201250 щодо реконструкції нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, на підставі якої в подальшому [PERSON] Як видно з листа управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 23.09.2016 р. № 01-11/4579 вихідні дані на проектування (реконструкцію) будь-яких об`єктів за адресою: [ADDRESS], [PERSON] на момент надання відповіді на запит не надавалися. Згідно з листом від 22.09.2016 р. №184 комунальне підприємство «Право» повідомило про те, що в адресному реєстрі м. Одеси адреса: [ADDRESS] відсутня. Листом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.10.2016 р. № 01-055/397вх надано інформацію про відсутність звернень [PERSON] або інших осіб з питання присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси: [ADDRESS] Департамент комунальної власності Одеської міської ради в листі від 17.10.2016 р. № 01-18/1509-09-02 повідомив, що рішень щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, передачі земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], у власність або надання в оренду Одеською міською радою не приймалось. Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради в своєму листі від 31.08.2016 р. № 0113/1946 повідомило про те, що за адресою: [ADDRESS] розміщувалась тимчасова споруда ФОП [PERSON] , яку останній використовував для провадження підприємницької діяльності на підставі договору на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 19.10.2015 р. № ТС-1369/15 та паспорта прив`язки від 12.10.2015 р. № 01-06/1549, погодженого управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради. Як видно з акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.11.2016 р. №000718, складеного департаментом комунальної власності Одеської міської ради, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . здійснено забудову за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, чим вчинено правопорушення, передбачене п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України - самовільне зайняття земельної ділянки. Нормами ч.1 ст.15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України закріплено принцип непорушності права власності та зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Так, ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що планування і забудова територій - це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій. Об`єктами будівництва у розумінні ст. 4 вказаного Закону є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд, затвердженим наказом Держстандарту України від 17.08.2000 р. № 507, споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. Зважаючи на зазначені положення законодавства, слід дійти висновку, що об`єктом реконструкції може виступати лише існуюча будівля (будинок), споруда або їх частини, які є об`єктами нерухомого майна. Таким чином, проведення реконструкції передбачає існування об`єкта нерухомості (в даному випадку - нежитлової будівлі) до проведення відповідних робіт. Однак, до здійснення [PERSON] забудови жодного об`єкта нерухомого майна за даною адресою не існувало, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.06.2017 р. № 89438659, відповідно до якої реєстрація права власності на нежитлову будівлю загальною площею 26,9 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], відбулась вперше, хоча відповідно до оскаржуваної декларації про готовність об`єкта до експлуатації на вказаному об`єкті будівництва відбулась реконструкція, що передбачає існування об`єкта нерухомості до її проведення. Проте, запис про реєстрацію права власності у зв`язку з реконструкцією об`єкта нерухомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відкриттям розділу, тобто, записи щодо речових прав на зазначений об`єкт нерухомості до проведення його реконструкції відсутні. Як було встановлено, до проведення будівельних робіт [PERSON] за адресою: [ADDRESS], розмішувалась тимчасова споруда, яка не є об`єктом нерухомості та на місці якої розміщено об`єкт, що введений в експлуатацію як реконструйований об`єкт нерухомого майна із подальшою державною реєстрацією права власності на нібито реконструйований об`єкт нерухомого майна, якого ніколи не існувало. Так, відповідно до ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької дальності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Згідно з ч.4 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, державній реєстрації не підлягають. Факт розміщення [PERSON] тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою, за якою відбулась забудова, підтверджується, зокрема, паспортом прив`язки від 12.10.2016 № 01-06/1549, погодженим управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради, щодо розміщення стаціонарної тимчасової споруди (павільйону) за адресою: [ADDRESS]. Відповідно п. 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 р. № 244, паспорт прив`язки є документацією із розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Паспорт прив`язки від 12.10.2016 № 01-06/1549, розроблений за замовленням [PERSON] , був дійсним до 02.10.2016 р., а реєстрація оскаржуваної декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 142161201250 відбулась 29.04.2016 р., тобто, під час розміщення [PERSON] за вказаною адресою тимчасової споруди. Відповідно до ч.2 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на органи державного архітектурно-будівельного контролю покладено повноваження щодо здійснення державного архітектурно- будівельного контролю, який, виходячи з приписів ч. 1 ст. 41 вказаного Закону, становить собою сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент реєстрації декларації) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ПІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. З наведених норм законодавства вбачається, що декларації про готовність об`єкта до експлуатації подаються замовниками будівництва для реєстрації до органу державного архітектурно-будівельного контролю, який, в свою чергу, перевіряє повноту та достовірність даний, наведених замовником у декларації. Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації (ч. 6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Згідно із ч.1 ст. 83 ЗК України землі, належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно із п.«б» ч.1 ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. ст. 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади. Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної класності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Стаття 12 ЗК України визначає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо. Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої клади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, в ході розгляду справи, будівництво капітальної споруди на місці тимчасової здійснено [PERSON] на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що свідчить про самочинність такої забудови, тому декларація підлягає скасуванню. Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена дня цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, у разі виявлення органом державного архітектурно- будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Згідно із ч.9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для оформлення права власності на нього. На підставі вказаного рішення державним реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 14558705. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Згідно із ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної і реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Нормами п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1127, передбачено, що для державної реєстрації права масності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки) подається, зокрема, документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав). Як було судом встановлено у [PERSON] такого документу не було. З наведеного вбачається, що Рішення від 18.05.2016 р. № 29652502 прийнято державним реєстратором за відсутності документів, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції. Таким чином, державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності, не маючи правових підстав для цього, що сприяло порушенню майнових прав та законних інтересів територіальної громади м. Одеси. Водночас, ч.2 ст.376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права класності на нього. Згідно з ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення державного реєстратора, прийняте на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, підлягає скасуванню, виходячи з наведених вище норм. Положеннями ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Так, ч. 4 ст. 376 ЦК України встановлює, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Враховуючи вказані норми щодо способу відновлення права, суд вважає, що вимога про зобов`язання [PERSON] знести збудований об`єкт за власний рахунок відповідає вимогам закону, тому також підлягає задоволенню .

Outcome: approved