Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

ПАТ «Ідея Банк» звернулося з позовом в суд до про стягнення з [PERSON] 157275,40 грн. заборгованості за кредитним договором №20.00.000049 від 09.02.2011 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 09.02.2011 року, а саме: квартиру, загальною площею 44,5 кв.м та житловою площею 27,7 кв.м, що знаходиться за адресою:[ADDRESS], шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, та виселення зареєстрованих за вказаною адресою осіб. Свої вимоги мотивує тим, що 09.02.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», укладено кредитний договір №20.00.000049, згідно якого банк надав [PERSON] іпотечний кредит в сумі 96000 грн. зі сплатою процентів згідно умов договору з кінцевим терміном повернення до 08.02.2031 року. З метою належного виконання зобов'язань за договором кредиту з [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого передано в іпотеку зазначену вище квартиру. [PERSON] умов кредитого договору не виконала, загальний розмір заборгованості за договором станом на 07.08.2014 року складає 157275,40 грн. Посилаючись на положення Закону України «Про іпотеку» просить звернути стягнення на вказану квартиру, а також виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які зареєстровані в такій. В судовому засіданні представника позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідачі, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходяться в матеріалах справи, в судове засідання не з'явилися, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - Міхновський Г.А. при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 09.02.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», укладено кредитний договір №20.00.000049, згідно якого банк надав [PERSON] іпотечний кредит в сумі 96000 грн. зі сплатою процентів згідно умов договору з кінцевим терміном повернення до 08.02.2031 року (а.с.15-19). Згідно п.п.3.1, 3.7, 5.3, 9.2 даного договору, позичальник зобов'язаний повернути кредит в обумовлений термін, згідно з графіком погашення ануїтетних платежів, сплачувати в складі ануїтетних платежів відсотки за користування кредитними коштами, не пізніше, ніж за два тижні до закінчення строку дії договору страхування предмета та своєчасно сплачувати страхові внески. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 07.08.2014 року складає 157275,40 грн., з яких 93840,94 грн. - основний борг, 1649,93 грн. прострочений борг; 55133,89 грн. - прострочені проценти, строкові проценти - 1629,68 грн. та 5021,13 грн. пені, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.8-9). З метою належного виконання зобов'язань за договором 09.02.2011 року з [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №20.00.000049, а також усіма іншими договорами до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,5 кв.м та житловою площею 27,7 кв.м. (а.с.26-31). Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. У відповідності до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до вимог ст.ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом зверненнястягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги. Із роз'яснень, даних в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимоги іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 23.01.2012 року та 26.03.2012 року позивач надіслав відповідачу [PERSON] письмові повідомлення з вимогою про сплату заборгованості, а 18.06.2014 року вимогу про усунення порушення (а.с.6-7, 32, 34), що відповідає ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п.7.1 кредитного договору банк має право вимагати повернення суми кредиту і процентів достроково, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і проценти достроково на вимогу банку, в тому числі, у випадку прострочення сплати процентів, невиконання позичальником інших умов кредитного договору. Пунктом 2.4.11 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки до настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Виходячи з наведеного, суд вважає, щооскільки [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів шляхом продажу предмета іпотеки. Щодо позовної вимоги ПАТ «Ідея Банк» про виселення мешканців, зареєстрованих в спірній квартирі, то така не підлягає до задоволення з наступних підстав. Із довідки ЖБК № 50 від 21.10.2014 року №463 вбачається, що в квартирі по [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб - [PERSON], її мати [PERSON], донька [PERSON] і син [PERSON] (довідка в матеріалах справи), на вказану дату укладення договору малолітні [PERSON] та [PERSON] не були зареєстровані в квартирі, а зареєстровані в такій вже після укладення іпотечного договору, а саме 27.02.2012 року. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК Української РСР. Враховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція викладена в п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України, статтей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Разом із тим, банком не надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, отже відсутнє виконання приписів, встановлених ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, отже вимога про виселення є передчасною і задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити шляхом звернення стягнення на заставлене майно - [ADDRESS], загальною площею 44,5 кв.м та житловою площею 27,7 кв.м, шляхом продажу майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, для задоволення грошових вимог ПАТ «Ідея банк» в сумі 157275,40 грн., а в задоволенні вимог про виселення - відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] 1524 грн. судових витрат, сплачених позивачем (а.с.4).

Outcome: partial