Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Ананьївська міська рада. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона - [PERSON] , [INFO] , є власником трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.12.2005 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майне Ананьївського районного бюро технічної інвентаризації, номер 9447520 від 27.12.2005 року та підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав ш нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2014 року. Як зазначає позивач, що з нею в зазначеній квартирі, згідно довідки Ананьївської міської ради від 28.01.2020 №259, зареєстровані: чоловік - [PERSON] ( [INFO] ), син - [PERSON] ( [INFO] ), син - [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) - який не являється її родичем. Відповідач [PERSON] ніколи не проживав за місцем реєстрації. Актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї, виданого депутатом Ананьївської міської ради Ананьївського району Одеської області від 31 січня 2020 року, зазначено, що відповідач з моменту реєстрації та по теперішній час у даній квартирі не проживає на протязі 6 років та не бере участі у його утриманні. З позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає з позивачкою та не допомагає їй вести господарство, а його реєстрація в її квартирі не дозволяє їй розпоряджатись нею на власний розсуд та обмежує законні права, наприклад на отримання субсидії. Відповідно до викладеного позивач вважає, що [PERSON] є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В прохальній частині позовної заяви позивач просить суд, визнати [PERSON] - [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 9 лютого 2020 року головуючим суддею у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, про що було постановлено відповідну ухвалу (а.с.17). При цьому, в ухвалі про відкриття провадження у справі було роз`яснено відповідачам про їх право на подання до суду відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного. Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до вимог передбачених ст.178 відзив на позовну заяву відповідачем до суду не було подано та відповідно до вимог передбачених ст.193 ЦПК України зустрічний позов відповідачем до суду не було пред`явлено. В подальшому, головуючим суддею у справі після проведення всіх завдань підготовчого провадження визначених ст.189 ЦПК України було постановлено 28 липня 2020 року ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 24 вересня 2020 року (а.с.61-62). Позивач [PERSON] у судове засідання 24 вересня 2020 року не з`явилася, про дату, час та місце проведення була сповіщена належним чином. Однак, в матеріалах справи міститься письмова заява позивачки подана нею до суду 11 березня 2020 року, в якій вона просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує (а.с.25). Відповідач [PERSON] у судове засідання на 24 вересня 2020 року не з`явився, про дату, час та місце проведення якого був сповіщений належним чином (а.с.66), причини своєї неявки суду не повідомила, будь-яких заяв та клопотань до суду від відповідача не надходило. Суд звертає увагу на те, що відповідач повідомлявся про судове засідання, котре призначене на 24 вересня 2020 року через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому, з урахуванням вимог, визначених в ч.11 ст. 128 ЦПК України, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Третя особа - Ананьївська міська рада у судове засідання 24 вересня 2020 року не з`явилася, про дату, час та місце проведення була сповіщена. Проте, в матеріалах справи міститься клопотання міського голови, яке надійшло до суду 12 лютого 2020 року, в якому зазначено, що міська рада заперечень проти позову не має, та просить справу розглянути за відсутності представника міської ради (а.с.21). Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово були належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданий 13 квітня 2010 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.4). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Ананьївської міської ради №407 від 05 лютого 2020 року (а.с.13). Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. 31 грудня 2005 року, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачка успадкувала після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.5). При цьому, копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 грудня 2005 року прізвище позивачки зазначено [PERSON] , [INFO] . Однак, до позовної заяви додано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданий 07 лютого 2020 року Виконавчим комітетом Долинської сільської ради Ананьївського району з якої вбачається, що позивачка зареєструвала 06 березня 2010 року шлюб з громадянином [PERSON] , [INFO] , та після укладення шлюбу змінила дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.9). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу з 24 листопада 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області (а.с.12). Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, що власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , та до складу сім`ї, зареєстрованих входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зі змісту частини 2 статті 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з Акту обстеження складеного депутатом Ананьївської міської ради Бургела І.С. 31 січня 2020 року відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 09 серпня 2013 року за адресою: [ADDRESS] , однак з моменту реєстрації фактично не проживає за вказаною адресою (а.с.11). Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, тому на підставі зібраних у справі та досліджених доказів, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Ананьївська міська рада, підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо витрат по справі, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, однак враховуючи бажання позивачки, вважає за можливе залишити судові витрати по справі за позивачем. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved