Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Оскаржуваним рішенням та додатковим рішенням від 11.03.14р. позов [PERSON] до «Донбаскабель» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 3610, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 16056,36 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи як доказ акт відповідача від 19.02.13р. про його (позивача) відсутність на робочому місці 02.09.13р., безпідставно не прийняв до уваги акт позивача від 02.09.13р. про не допуск його на робоче місце, а також в порушення вимог закону відмовив у задоволенні клопотання про допит в судовому зсіданні свідків з його боку, зробивши передчасний висновок про зацікавленість останніх. Судом не враховано того факту, що профспілковий комітет не надав згоду на його (позивача) звільнення. Крім того, суд помилково відмовив у задоволенні його позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, пославшись на недоведеність цих вимог. При цьому суд не перевірив та не витребував у відповідача даних про невикористану ним (апелянтом) відпустку, хоча він в суді наполягав на тому що такі дані є у відповідача. Суд першої інстанції також безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, пославшись на недоведеність, хоча Верховним Судом України роз'яснено, що самі пояснення позивача про наявність такої шкоди вже є джерелом доказів. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом першої встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 23 серпня 1977 року по 02 вересня 2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Працював на підприємстві на посаді машиніста автокрану, потім водієм погрузчика. Наказом №115к від 24.09.2013р. його було звільнено з 02.09.2013р. за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули (а.с.14-17). Згідно довідки станом на 14.01.14р. заборгованість по заробітній платі ПАТ «Донбаскабель» перед позивачем складає 16887грн., з яких 3760грн. - заборгованість за листопад, грудень 2012 року яка стягується ВДВС Куйбишевського РУЮ в м.Донецьку за посвідченням КТС ПАТ «Донбаскабель» (а.с.69); 3610грн. - заборгованість за січень - серпень 2013 року; 9517грн. - заборгованість за вересень 2013 року (а.с.71). Телеграмою від 13.09.13р. (яка зачитана дружині) позивача повідомлено про необхідність явки до відділу кадрів для надання пояснень відсутності на роботі з 02.09.13 року (а.с.76). З акту від 19.09.2013р. складеного комісією підприємства вбачається, що позивач відмовився від дачі письмового пояснення з питання його відсутності на роботі з 01.09. по 19.09.13р. (а.с.74). Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Частково відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено в суді, з наданням належних та допустимих доказів, всіх позовних вимог. Між тим, даний висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 даної норми передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках…. прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; Як роз'яснено в зазначеній вище Постанові (п.24) Верховний Суд України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). В обґрунтування позовних вимог про зміну формулювання та дати звільнення [PERSON] зазначив, що на початку липня 2013 року всіх працівників ПАТ «Донбаскабель» примушували писати заяви на звільнення за власним бажанням та одночасно на працевлаштування на ТОВ «Донбаскабель» без яких-небудь пояснень. 05 серпня 2013 року він (позивач) вийшов на роботу після чергової щорічної відпустки і дізнався від начальника цеху про необхідність написання заяви про звільнення за власним бажанням. Однак такої заяви писати не став, оскільки у підприємства перед ним була заборгованість по заробітній платі. З вказаної дати до 31.08.13р. [PERSON] знаходився на лікарняному. 02.09.13р. прийшов на роботу, однак не був допущений до свого робочого місця в цех №12. Про це був складений акт «про не допуск на робоче місце» в присутності трьох свідків. 16.09.13р. його (позивача) запросив в.о. директора ПАТ «Донбаскабель» і ще раз запропонував написати заяву про звільнення та прийняття на роботу до ВАТ «Донбаскабель». Він також відмовився від написання заяви. 25.09.13р. позивача письмово повідомили про звільнення за прогули з 02.09.13р.. В порядку уточнення позовних вимог в цій частині остаточно позивач просив змінити формулювання звільнення на п.1 ст.40 КЗпП України та вважати його звільненим з дня ухвалення рішення судом «за скороченням штату». Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи (а.с.72, 78), що у відповідача були підстави для звільнення відповідача саме за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки останній був відсутній на робочому місці з 02.09.13р. по день звільнення 24.09.13р. без поважних причин. Позивачем же в суді не доведено, з додержанням вимог ст.60 ЦПК України, наявність підстав для звільнення саме за п.1 ст.40 Кодексу за скороченням штатів, оскільки не надано доказів на підтвердження факту не допуску останнього на робоче місце у зазначений вище період, чи наявності інших поважних причин відсутності на роботі, а також даних про відмову позивача від переведення на іншу роботу (є лише заява позивача про повний з ним розрахунок при звільненні від 01.10.13р. - а.с.19), рівно як і факту скорочення численності або штату працівників на підприємстві. Посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставну відмову суду у задоволенні його (апелянта) клопотанні про виклик та допит свідків, які підписали акт від 02.09.13р. про не допуск позивача на робоче місце (а.с.21), не є підставою для скасування позову в цій частині, оскільки судом першої інстанції вірно (з наведенням мотивів) відмовлено у прийнятті даного акту як доказу по справі та виклику у якості свідків осіб, що його підписали. Крім того, наявність чи відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України на думку колегії не є підставою для задоволення вимог позивача про зміну формулювання звільнення. Таким чином колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про зміну формулювання та дати звільнення, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду в цій частині. Між тим, рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди не ґрунтується на вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення виходячи з наступного. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Крім того ч.1 статті 83 Кодексу передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»: розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП, вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років…. Як вбачається з матеріалів справи, підприємство-відповідач не заперечує наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.71). Згідно довідки станом на 14.01.14р. заборгованість по заробітній платі ПАТ «Донбаскабель» перед позивачем складає 16887грн., з яких 3760грн. - заборгованість за листопад, грудень 2012 року (стягується ВДВС Куйбишевського РУЮ в м.Донецьку за посвідченням КТС ПАТ «Донбаскабель» (а.с.69)); 3610грн. - заборгованість за січень - серпень 2013 року (дана сума стягнута за рішенням суду що оскаржується); та 9517грн. - заборгованість за вересень 2013 року. Саме суму 9517грн. позивач просив стягнути з відповідача як компенсацію за невикористану відпустку. В матеріалах справи відсутні дані, що спростовують вимоги позивача в цій частині. Разом з тим, зазначення даної суми в довідці про заборгованість перед позивачем за вересень 2013 року, коли останнього вже було звільнено (з 02.09.13р.), підтверджує погодження відповідача з сумою заборгованості і дає суду підстави вважати, що саме ця сума є компенсацією за невикористану відпустку яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України. Вимоги позивача в даній частині підлягають частковому задоволенню. Так, частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, звільняючи з роботи позивача, відповідач не здійснив з ним розрахунку в день звільнення, як це передбаченого ст.116 КЗпП України, тобто порушив трудові права останнього, через що позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з втратою нормальних життєвих зв'язків, переживаннях, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000грн. Крім того, з урахуванням вищевикладеного (часткового задоволення вимог) та згідно до ст.88 ЦПК України, ст.ст.5, 6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 234грн. 60коп. За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial