Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Наприкінці грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 18 травня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір про надання позики, за яким він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 800467 гривень 50 копійок, що еквівалентно 105000 доларів США. За цим договором [PERSON] зобов'язався до 31 грудня 2012 року повернути всю позику у гривнях, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в банках м. Києва, встановленого станом на 14 годину 00 хвилин Київського часу відповідного календарного дня, в якому здійснюється повернення суми (частини суми) позики (джерело інформації про середній курс продажу долара США в банках м. Києва: Інтернет-сайт - http://tables.finance.ua/ru/currency/avgcash). В обумовлений договором строк [PERSON] не повернув грошові кошти. Тому позивач просить суд стягнути з нього борг за договором позики у розмірі 2490000 гривень, а також витрати на оплату судового збору у розмірі 6890 гривень. В ході розгляду цивільної справи представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, якою просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 2490000 гривень, суму інфляційного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 2596974 гривень 23 копійки та три відсотки річних у розмірі 312103 гривень, а всього у розмірі 5399077 гривень 23 копійки. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд задовольнити його в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що [PERSON] не підписував договір позики від 18 травня 2009 року, його підпис на даному договорі є фальсифікованим та йому не належить. Крім того, додатково пояснили, що у 2006 році [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 500000 гривень, з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з третіми особами. Грошові кошти були передані як завдаток у гривнях. В подальшому [PERSON] повідомив, що він самостійно може продати земельну ділянку. Стосовно договору позики відповідач дізнався в грудні 2015 року, коли отримав копію позовної заяви. За вказаних обставин просили суд відмовити у задоволенні пред'явленого позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 18 травня 2009 року сторони уклали між собою договір про надання позики, за яким [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 800467 гривень 50 копійок, що еквівалентно 105000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути всю позику до 31 грудня 2012 року у гривнях, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в банках м. Києва, встановленого станом на 14 годину 00 хвилин Київського часу відповідного календарного дня, в якому здійснюється повернення суми (частини суми) позики (джерело інформації про середній курс продажу долара США в банках м. Києва: Інтернет-сайт - http://tables.finance.ua/ru/currency/avgcash) (а.с.3). Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений договором про надання позики, а саме: 31 грудня 2012 року [PERSON] не повернув позивачу грошові кошти у розмірі 800467 гривень 50 копійок, що еквівалентно 105000 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором про надання позики. При цьому при визначенні суми заборгованості у гривнях до розрахунку взято середньо готівковий курс продажу долара США в банках м. Києва станом на день звернення до суду з даним позовом, тобто станом на 24 грудня 2015 року, що складає 2490000 гривень (105000 доларів США ? 24,90 гривень за 1 долар США). Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором про надання позики у розмірі 2490000 гривень. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових розрахунків, наданих представником позивача [PERSON] (а.с.118) три відсотки річних від простроченої суми становлять 312103 гривень (2490000 сума боргу ? 3 ?1525 кількість днів прострочення ?365 ? 100). В той же час втрати від інфляції за період з 01 січня 2013 року по 06 березня 2017 року складають 2596974 гривень 23 копійки, виходячи з наступного розрахунку. Сукупний індекс інфляції = (100,2?100) ? (99,9?100) ? (100,0?100) ? (100?100) ? (100,1?100) ? (100,0?100) ? (99,9?100) ? (99,3?100) ? (100,0?100) ? (100,4?100) ? (100,2 ?100) ? (100,5?100) ? (100,2?100) ? (100,6?100) ? (102,2?100) ? (103,3?100) ? (103,8?100) ? (101,0?100) ? (100,4?100) ? (100,8?100) ? (102,9?100) ? (102,4?100) ? (101,9?100) ? (103,0?100) ? (103,1?100) ? (105,3?100) ? (110,8?100) ? (114,0?100) ? (102,2?100) ? (100,4?100) ? (99,9?100) ? (99,2?100) ? (102,3 ?100) ? (98,7?100) ? (102,0?100) ? (100,7?100) ? (100,9?100) ? (99,6?100) ? (101,0?100) ? (103,5?100) ? (100,1?100) ? (99,8?100) ? (99,9?100) ? (99,7?100) ? (101,8?100) ? (102,8?100) ? (101,8?100) ? (100,9?100) ? (101,1?100) = 204,30%, а тому збитки від інфляції становлять 2596974 гривень 23 копійки ((2490000 гривень ?204,30%) - 2490000 гривень). При цьому, представник позивача [PERSON] не наполягав на застосуванні та врахуванні судом розрахунку інфляційного збільшення боргу, що міститься в матеріалах цивільної справи на а.с.125, що враховує показник індексу інфляції за лютий та березень 2017 року. Вказав на те, що достатнім та обґрунтованим буде врахування судом розрахунку, що міститься в матеріалах справи на а.с.118-121. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути також інфляційні втрати від простроченої суми у загальному розмірі 2596974 гривень 23 копійки та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 312103 гривень. До вищезазначених висновків суд приходить також виходячи з того, що судом критично оцінюються доводи [PERSON] стосовно того, що він не підписував договір про надання позики від 18 травня 2009 року. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий право-чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього ж Кодексу. Згідно з вимогами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так, з висновку судової почеркознавчої експертизи №809/тдд від 20 грудня 2016 року вбачається, що підписи в оригіналі договору позики від 18 травня 2009 року на кожній сторінці договору під написом «позичальник» виконано самим [PERSON] (а.с.102-106). З огляду на це суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, судом критично сприймаються заперечення представників відповідача стосовно того, що позовні вимоги про стягнення інфляційний втрат, нарахованих на суму боргу, не підлягають стягненню. Оскільки, положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки простроченого грошового зобов'язання, визначеного у гривнях - національній валюті України. Проте, суд не може погодитись з вказаними доводами представників відповідача. Оскільки зі змісту договору про надання позики від 18 травня 2009 року, укладеного між сторонами по справі, вбачається, що грошовою одиницею, в якій здійснювались розрахунки є національна валюта - гривня, та сторони в умовах договору визначили лише грошовий еквівалент в іноземній валюті в доларах США. Відповідно до положення ч.1 ст.256 та ч.1 ст.257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до вимог ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, представниками відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності. Проте судом не встановлено підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позовні вимоги пред'явленні в межах строку позовної давності. З огляду на те, що перебіг строку позовної давності розпочався з 31 грудня 2012 року, а позов було подано до суду 18 грудня 2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля на поштовому конверті, в якому позовна заява на дійшла до суду (а.с.7). У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції від 18 грудня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 6890 гривень. Позов [PERSON] задоволений повністю. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 6890 гривень. Крім того, згідно з протокольної ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2017 року представнику позивача [PERSON] було відстрочено сплату судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 1100 гривень до ухвалення судового рішення у даній цивільній справі. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ в п.31 постанова №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. Зважаючи на це, судовий збір у розмірі 1100 гривень підлягає стягненню з [PERSON] в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved