Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Одеська міська рада звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державний реєстратор комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко Максим Олександрович, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову, позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до відомостей, наданих КУ «Територіальний центр соціального обслуговування», (надання соціальних послуг) Суворовського району м. Одеси», [PERSON] перебувала на обслуговуванні в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Суворовського району м. Одеси», як одинока, самотньопроживаюча громадянка. Однак, відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2002 року належить на праві приватної власності [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] , не набув права власності на спірне майно, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає вимогам законодавства, та позивач ставить під сумнів існування даного договору взагалі, а відтак позивач просить суд визнати спадщину відумерлою, визнати право власності та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в підготовче засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Також, ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, витребувано від Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР засвідчену копію реєстраційної справи. На адресу суду, 16.12.2019 року вх. № 35398, надійшла копія реєстраційної справи № 1703679151101 та скан-копія документів реєстраційної справи (а.с. 74-112). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року відмовлено представнику відповідача в задоволенні заяви про зустрічне забезпечення (а.с.125). Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, адвокат Кобилянський М.Ю. надав суду відзив на позовну заяву від 12.02.2020 року вх. № 3991. Згідно відзиву, відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні з підстав його безпідставності та недоведеності (а.с.142-145). Також, адвокатом відповідача надані пояснення свідків щодо спростування позиції позивача (а.с.178-186). Та документи на підтвердження сплати житлово-комунальних послуг (а.с.187-193). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.201). В судовому засіданні представника позивача Одеської міської ради Коваленко К.С., позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач набув право власності на квартиру на підставах, що не передбачені діючим законом, докази, про допит осіб в якості свідків не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки подані з порушенням процесуальних строків та не спростовують доводів позивача, а відтак позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Адвокат відповідача Кобилянський М.Ю. , позов не визнав, зазначив, що позивачем не доведено підстав для його задоволення. Додатково пояснив, що відповідачу на праві власності належить дана квартира, він її придбав на підставі договору купівлі-продажу у [PERSON] , та з підстав домовленості між сторонами дозволив [PERSON] проживати в даній квартирі, протягом всього часу, саме відповідач сплачував комунальні платежі, Одеській міській раді спірна квартира ніколи не належала, а відтак позивач не набув права витребування майна. Третя особа: Державний реєстратор комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко Максим Олександрович, в судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо його сповіщення, зокрема шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України, причини не явки суду третя особа не повідомила з будь-якими заяви до суду не звертався. Заслухавши пояснення представника позивача, яка наполягала на задоволенні позовних вимог, адвоката відповідача, який просив відмовити у задоволенні позову, вивчивши письмові докази подані сторонами на підтвердження та спростування доводів, проаналізувавши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1997 року. Згідно відомостям, наданим КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 11.02.2019 року вих. № 277, квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17.01.1996 року належала [PERSON] (а.с.44-50). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 11840 (а.с.40-43). Відповідно до даних поквартирної карточки в квартирі [ADDRESS] , житловою площею 42, 35 кв.м., власником квартири зазначено: [PERSON] , також в квартирі були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , після вибуття зазначених осіб, в квартирі залишились зареєстрованою та проживала [PERSON] (а.с.39). Відповідно до заяви директору КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси» [PERSON] 20.11.2014 р. звернулась до центру надання послуг, як особа що потребує соціальної допомоги (а.с.26-27). Також, позивачем надано акт про обстеження матеріально-побутових умов проживання громадянина, який потребує соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 18.11.2014 року, відповідно до даного акту, заявник не одружена, дітей немає, отримує пенсійне забезпечення в розмірі:949 грн. на місяць. Висновок комісії: [PERSON] підлягає обслуговуванню та наданню додаткових соціальних послуг, соціальної допомоги вдома (а.с.28-29). Відповідно до договору про соціальне обслуговування одинокого (проживаючого самотнього) громадянина з ІІІ групою активності [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] надані соціальні послуги на безкоштовній основі (а.с.30-33). Відповідно до доповідної записки [PERSON] , 1948 року народження, померла [INFO] , та її знято з обслуговування відділенням соціальної допомоги (а.с.34). Відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку від 16.01.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] (а.с.35). Судом встановлено, що [PERSON] , мешкала у квартирі [ADDRESS] по день смерті. Спадкова справа щодо майна померлої не заводилася.(а.с.51,52). Відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 1703679151101, заведеної до нерухомого майна, вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 2002 року належить [PERSON] (а.с.74-84). Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.2002 року [PERSON] , продала а [PERSON] , придбав у власність нерухоме майно, на підставах та умовах визначених договором (а.с.96). Так, відповідно до Акту прийому передачі від 20.07.2002 року [PERSON] , передала, а [PERSON] прийняв на підставі раніше укладеного договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , загальною площе: 59, 85 кв.м, у тому числі житловою: 35 кв.м., за продаж якої [PERSON] отримала від [PERSON] , 18 925 грн. Акт прийому передачі підписано [PERSON] та [PERSON] (а.с.97). Так, у позові зазначається, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею з часу відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , та відповідно територіальна громада в особі Одеської міської ради отримала право на витребування майна, оскільки квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, а відтак є підстави для її витребування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.391 ЦК України. власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Частиною 1 ст. 388 ЦК України, визначені випадки на витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач захищає свої права щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені територіальної громади м. Одеси виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто єдиною підставою для звернення до суду з позовом про витребування майна навіть у добросовісного набувача, є те, що з таким позовом може звернутись лише власник цього майна, а також підтвердити, що набувачем придбане майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже доведенню підлягає факт, чи правомірно набув право власності на спірну квартиру [PERSON] , та чи мав право колишній власник здійснювати відчуження спірної квартири. Судом встановлено, що [PERSON] , набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення від 26.11.2018р. державного реєстратора комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко М.О., про державну реєстрацію права власності. Підставою для виникнення права власності стали: акт прийому передачі нерухомого майна виданий [PERSON] / [PERSON] , та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.07.2002 року. Оскільки в Україні право власності, зокрема на квартиру, виникає після державної реєстрації, а позивач зазначене рішення від 26.11.2018р. не оспорював, і таке рішення судом недійсним не визнавалося, то вважається, що [PERSON] набув квартиру правомірно (презумпція правомірності правочину). Крім іншого, відповідачем на підтвердження дійсності правочину укладеного між ним та колишнім власником квартири [PERSON] надано договір купівлі-продажу квартири, який як зазначає відповідач було укладено в межах діючого законодавства та сторони договору погодили між собою всіх істотних його умов. Судом також встановлено, що [PERSON] , була власником квартири на підставі договору дарування від 17.01.1996 року, який було посвідчено державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 14-75 (презумпція правомірності правочину). Суд зауважує, що диспозиція статті 387-388 та 391 ЦК України застосовується виключно лише власником майна, а позивач у справі не є власником спірної квартири і ніколи не був. Отже, підстави витребування майна, передбачені ст. 388 ч.1 ЦК України відсутні, а тому і вимоги щодо витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача задоволенню не підлягають. Крім того, позивач просить визнати спадщину після смерті [PERSON] , відумерлою. Суд зазначає, що позивач посилається на те, що набув права на спірну квартиру, оскільки вона входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , бо інших спадкоємців у неї немає. Тобто позивач стверджує, що квартира належала померлій на праві приватної власності. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Однак стороною позивача не надано доказів того, що спірна квартира на час смерті спадкодавця перебувала у її власності або вибула з володіння власника поза її волею, а відтак і вимоги щодо визнання спадщини відумерлою задоволення не підлягають. Судом також досліджено пояснення свідків відібрані адвокатом відповідача в порядку ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Свідок [PERSON] пояснила, що їй зі слів померлої відомі обставини того, що в 2002 році вона продала квартиру [PERSON] , кошти витрачала на ліки, їжу та одяг, а оскільки [PERSON] , мав власне житло, то дозволив [PERSON] проживати в квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] , квартира належала на праві власності, яку вона продала [PERSON] , та який дозволив останній проживати в квартирі при цьому робив там поточні ремонти та сплачував комунальні послуги. Свідок [PERSON] пояснила, що квартиру [PERSON] , продала другу її померлого сина, та після продажу квартирі всі комунальні послуги сплачував саме [PERSON] (а.с.178-186). Також, судом досліджено копії квитанцій про сплату комунальних послуг, які датовані від 2003 року по 2009 роки (а.с.187-193). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають.

Outcome: dismissed