Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Орган опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації (далі-позивач) 12 вересня 2018 року звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі-відповідач № 1) про позбавлення її батьківських прав відносно дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та відібрання цих дітей без позбавлення батьківських прав від батька [PERSON] (далі-відповідач № 2) та передачу дітей органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації для подальшого влаштування. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що [PERSON] є матір'ю, а [PERSON] - батьком малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Діти відповідачів взяті на облік дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах, служби у справах дітей Монастириської районної державної адміністрації 02.07.2016 року на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Монастириській районній державній адміністрації від 02.07.2016 року №16. Позивач зазначав, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенні до малолітніх дітей, не створює необхідних умов проживання для дітей, часто залишає дітей без батьківського піклування, оскільки проживає не з дітьми, а з іншим чоловіком, зловживає алкоголем. Позивач також вказує, що 02.07.2016 року службою у справах дітей Монастириської районної державної адміністрації діти були перший раз вилучені і направлені до центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей Тернопільської облдержадміністрації. Причиною вилучення стало залишення на тривалий час батьками дітей без нагляду, ведення антисоціального способу життя, зловживання алкоголем, відсутністю їжі для дітей. Враховуючи загрозу для життя і здоров'я дітей, яка виникла в сім'ї [PERSON] у листопаді 2017 року пов'язану із її відсутністю протягом двох тижнів вдома, низькою температурою у житловому будинку (+ 8 градусів), наявністю небезпечних електроприладів у будинку, відсутністю їжі, прийнято рішення про вилучення дітей у відповідача № 1 з переданням їх до центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей Тернопільської облдержадміністрації. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо відповідача № 2 позивач вказав, останній з сім'єю тривалий час не проживав, оскільки працює за межами Монастириського району, як правило за кордоном. Однак відповідач надавав дітям матеріальну допомогу, втім вихованням не займався. На його вимогу з центру соціально-психологічної реабілітації діти були повернені до місця проживання в [ADDRESS], після чого відповідач намагався деякий час спільно з ними проживати, однак часто конфліктував, у зв'язку з чим неодноразово залучалися для врегулювання конфлікту працівники поліції. Наданий час відомостей про місцезнаходження батька - відповідача № 2 невідоме. У зв'язку із ухиленням та свідомим нехтуванням матір'ю та батьком своїми обов'язками відносно утримання та виховання дітей позивач просив позбавити відповідача № 1 батьківських прав відносно її дітей та відібрати від відповідача № 2 дітей без позбавлення батьківських прав. Крім цього, позивач просить передати йому дітей для подальшого влаштування. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 10.12.2018 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча судом вживались заходи для належного їх повідомлення за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та за допомогою розміщення повідомлення на WEB сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області, про причини неявки суд не повідомили, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалися та суду не надіслали. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд 11.01.2019 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Шлюб між відповідачами розірвано, що підтверджується рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 року ухваленого по справі №603/862/14-ц про розірвання шлюбу. Діти: [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу між їх батьками залишились проживати з матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідками від 16.02.2017 року №123 та від 09.07.2018 року №366, виданими виконкомом Швейківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Згідно довідки від 17.12.2018 року №704 виданою Швейківською сільською радою Монастириського району Тернопільської області, встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS]. Актом обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] від 09.06.2016 встановлено, що мати дітей неналежно виконує свої материнські обов'язки. На час обстеження матері вдома не було. Зі слів дочки [PERSON], мати часто залишає їх на тривалий час без догляду. Вдома відсутні продукти харчування. В обідню пору їжа не приготовлена. Зі слів дітей, вони нічого не їли, тому що у них відсутні продукти харчування і гроші, хоча мати отримує державну соціальну допомогу в сумі 4 тис. грн. щомісячно. За інформацією жителів села, [PERSON] вживає алкогольні напої, не приділяє належної уваги дітям, часто залишає дітей без догляду, не раціонально використовує кошти, які виплачуються на утримання дітей (а.с.11); Актом вилучення дітей від 02.07.2016 року встановлено, що [PERSON] з 21.06.2016 року відсутня вдома. Діти проживають без догляду матері, самі готують їсти, попри те що є малолітнього віку, змушені самостійно вести підсобне господарство, обробляти город. Зі слів дітей їх мати проживає в с.Ковалівка з іншим чоловіком, зловживає алкоголем, на прохання сина повернутися до дому не реагує, поводиться агресивно. У дітей виявлено педикульоз. Також встановлено, що батько тривалий час з дітьми не проживає, вихованням не займається, оскільки перебуває на роботі за межами території України, інколи надає матеріальну допомогу дітям. З огляду на те, що діти фактично залишилися без батьківського нагляду та піклування, кинуті напризволяще їх було вилучено та направлено до центру соціально-педагогічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тернопільської облдержадміністрації (а.с. 12). Як вбачається з позовної заяви, що не спростовано відповідачем № 2, з центру соціально-психологічної реабілітації діти були повернені до місця проживання у [ADDRESS] на вимогу батька відповідача - [PERSON], який почав з ними спільно проживати, проте не знаходив з дітьми порозуміння, відповідач часто з дітьми конфліктував, з метою врегулювання конфліктів неодноразово залучалися працівники поліції. Із повідомлення Монастириського відділення поліції Теребовлянського відділу поліції Головного управління поліції в Тернопільській області слідує, що за невиконання [PERSON] обов'язків, щодо виховання дітей її притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с.9). Як убачається із письмових пояснень відповідача № 1 остання запевняла, що не покидатиме дітей на тривалий час, добросовісно виконуватиме батьківські обов'язки та покине зловживати алкоголем. Окрім цього, в поясненнях вказала, що її попереджено про можливість позбавлення батьківських прав у випадку невиконання нею батьківських обов'язків (а.с. 13). 17.11.2017 року під час обстеження житлово-побутових умов виявлено, що [PERSON] більше двох тижнів відсутня дома. Умови проживання дітей вкрай незадовільні, в приміщенні будинку сиро і холодно, кімнати не опалюються, порушено тепловий режим, у приміщенні близько + 8 градусів, діти сплять в теплому одязі. Біля ліжка стоїть електрообігрівач з оголеними проводами, що становить небезпеку для здоров'я та життя дітей. В кімнатах безлад, постільна білизна і дитячий одяг брудний, посуд давно не митий з залишками запліснявілої їжі, відсутні продукти харчування. З характеристики наданої Швейківською ЗОШ І-ІІ ступенів від 13.02.2017 року за №265 вбачається, що [PERSON] виховує мама - [PERSON], яка невідповідально ставиться до виховання та навчання дитини та не підтримує зв'язок із школою та класним керівником, не відвідує батьківські збори та шкільні заходи. У [PERSON], згідно наданої Швейківською ЗОШ І-ІІ ступенів характеристикою від 14.02.2017 року за № 264, прагнення вчитися майже відсутнє, не відвідує школу без поважних причин, потребує індивідуального підходу в зв'язку з тим, що батьки не приділяють належну увагу вихованню сина. Враховуючи загрозу для життя і здоров'я дітей, яка виникла в сім'ї 17 листопада 2017 року діти вилучені з сім'ї та направлені до центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей Тернопільської обласної державної адміністрації (а.с. 21). З наданої інформації центром соціально-психологічної реабілітації дітей від 13.08.2018 року за № 135 вбачається, що мати - [PERSON] 27.11.2017 року, 17.02.2018 року, 30.03.2018 року та 04.08.2018 року відвідувала своїх дітей направлених 17.11.2017 року в заклад. Батько - [PERSON] жодного разу дітей у закладі не відвідував проте за час перебування дітей в закладі надіслав дітям 10500 грн. Згідно наданої Швейківською сільською радою Монастириського району Тернопільської області характеристики від 09.07.2018 року за №201 вбачається, що [PERSON] схильна до вживання алкогольних напоїв, часто залишає дітей без нагляду, в даний час за місцем реєстрації не проживає (а.с. 10). З інформації наданою центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Монастириської районної державної адміністрації від 07.12.2018 року №165/03-02, вбачається, що сім'я [PERSON] перебувала під соціальним супроводом за рішенням дорадчого органу з 01.02.2013 року по 25.07.2013 року, на даний час соціальні послуги сім'ї не надаються так як місцезнаходження батьків невідоме (а.с. 55). Згідно висновку органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 21.08.2018 року № 4, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно її дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також відібрати від батька [PERSON],[INFO], дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без позбавлення його батьківських прав (а.с. 27-29). Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідач [PERSON], як було з'ясовано в судовому засіданні, не здійснює належне утримання своїх дітей та не опікується ними, вживає алкогольні напої, на довгий час залишає дітей без нагляду в результаті чого діти змушені самостійно готувати собі їсти, проте часто перебувають голодні так як відсутні продукти харчування та необхідні кошти для їх придбання. Незважаючи на отримання відповідачем державної соціальної допомоги, вона використовується нею для власних потреб а не за призначенням для дітей. Як установлено із матеріалів цивільної справи, діти ходять в брудній одежі, не відвідують навчання. За неналежне виконання батьківських обов'язків по вихованню дітей відповідач [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності та попереджалась про позбавлення її батьківських прав. Отже, як вбачається із матеріалів справи до відповідача застосовувалися превентивні заходи, натомість [PERSON] належних висновків для себе не зробила, а продовжувала вести аморальний спосіб життя в зв'язку з чим діти були вилучені в зв'язку із складними життєвими обставинами та направлені до центру соціально-педагогічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тернопільської облдержадміністрації. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, відтак не надала жодних доказів на спростування доводів позивача про наявність передбачених законом підстав для позбавлення її батьківських прав. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов'язків щодо своїх дітей, дочки [PERSON] та сина [PERSON], свідомо ухилялася від обов'язків по їх вихованню, не створила умов для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, жодних доказів на спростування такого висновку судом не здобуто та ніким не представлено. Декларація прав дитини від 20.11.1959 р. (принцип 6) вказує, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 р. (стаття 9) зазначає про те, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу свідомо нехтує свої батьківські обов'язки щодо виховання дітей. Позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на осіб, що не виконують батьківські обов'язки є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дітей, матір яких не виявляє материнського піклування. Поведінка матері відносно своїх дітей дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки і свідчить про ризик неналежного виховання дітей. Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позов органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованим і підлягає до задоволення, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав буде достатнім заходом впливу за її свідоме ухилення від виконання обов'язку по вихованню дітей. Щодо правових підстав відібрання дітей без позбавлення батьківських прав від батька [PERSON] дочки - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO] суд дійшов наступних висновків. Частиною першою статті 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 часини першої статі 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їхнім бажанням або органу опіки та піклування. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] часто перебуває за межами Монастириського району, оскільки працює за кордоном в зв'язку з чим не може здійснювати належним чином виховання своїх дітей та опікуватися ними. Проте, як слідує з матеріалів справи, [PERSON] намагався спільно проживати із своїми дітьми та їх виховувати, однак внаслідок відсутності умінь та навичків у вихованні дітей, між ними часто виникали конфлікти та непорозуміння, що негативно впливало на психічний стан дітей, оскільки неодноразово суперечки врегульовувалися працівниками правоохоронних органів. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Так судом встановлено, що сім'я [PERSON] з 01.02.2013 року по 25.07.2013 року перебувала під соціальним супроводом, проте на даний час соціальні послуги не надаються так як місцезнаходження батьків невідоме. Отже встановивши, що батько дітей в основному перебуває за межами території України, тобто фактично з дітьми не проживає, і таким чином самоусунувся від виховання своїх дітей, часті конфлікти із дітьми, що урегульовувалися працівниками правоохоронних органів свідчить про наявність ризику перебування дітей із відповідачем [PERSON] оскільки є небезпечним для їх морального виховання. [PERSON] в судове засідання не з'явився, відтак не надав жодних доказів на спростування доводів позивача про наявність передбачених законом підстав для відібрання від нього його дітей без позбавлення батьківських прав. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що [PERSON] неналежно здійснює виконання батьківських обов'язків щодо своїх дітей, дочки [PERSON] та сина [PERSON]. Крім цього, жодних доказів на спростування такого висновку судом не здобуто та ніким не представлено. Також суд при прийнятті рішення щодо [PERSON] враховує те, що останній хоча і не приймав участі у вихованні своїх дітей, проте матеріально їх підтримував шляхом надання грошових коштів. З огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку, що діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] опинилися у небезпечних для їхнього життя, здоров'я і морального виховання умовах. Зазначені обставини зумовлені аморальною, антигромадською поведінкою їхньої матері [PERSON] та ухиленням батька дітей відповідача - [PERSON] від виконання ним батьківських обов'язків по вихованню своїх дітей. Отже у цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач [PERSON] може бути позбавлена батьківських прав, а від відповідача [PERSON] можуть бути відібрані діти, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Щодо вимоги позивача про передання органу опіки та піклування дітей для подальшого їх влаштування, суд вважає за необхідне зазначити таке. У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 243 СК України над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування може бути встановлена опіка або піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з правилами ч. 3, 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку, піклування над малолітньою, неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна, піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Опіка, піклування над малолітніми, неповнолітніми дітьми встановлюється у випадку, якщо батьки померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими, а також може бути встановлена і при житті батьків, зокрема, коли батьки позбавлені судом батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування із ними небезпечне для життя дитини (п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88. З огляду на зазначене, та враховуючи, що осіб, які б згідно законодавства виявили бажання опікуватися, піклуватися дітьми судом не встановлено, а тому позовна вимога щодо передання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації для подальшого їх влаштування у відповідності до ч. 1 ст. 170 СК України, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 166, ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що сторони мають рівні права та обов'язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже зобов'язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання. З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі тільки за заявою одержувача, а так як вказана заява в матеріалах справи відсутня суд визначає розмір аліментів на утримання дітей виходячи з єдиної частки від заробітку (доходу) батьків. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує відсутність даних про незадовільний стан здоров'я відповідачів та їх матеріальне становище, враховує вік дітей, відсутність у відповідачів систематичного офіційного доходу, що не дає змоги відстежити та проконтролювати їх розмір та місце роботи, а також з врахуванням положень ст. 180, ч. 2 ст. 182 СК України, визначає аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) кожного з відповідачів, вважаючи, що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дітей та їх утримання. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави, оскільки з позивача відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання зазначеного позову судовий збір не справляється. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. З матеріалів справи встановлено, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, а саме позбавлення батьківських прав і відібрання дітей без позбавлення батьківських прав Отже, з відповідачів - [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню в користь держави судовий збір в розмірі по 704 грн. 80 коп. з кожного. Окрім цього суд констатує, що за правилами статті 169 СК України позбавлена батьківських прав мати вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини. Також суд висловлює застереження батькові, що в разі продовження ухиляння від обов'язку по вихованню дітей він може бути позбавлений батьківських прав.

Outcome: approved