Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

На розгляд Віньковецького районного суду із Деражнянського районного суду Хмельницької області відповідно до ст. 116 ЦПК України передана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивачка просила поділити спільне сумісне майно, нажите під час шлюбу з відповідачем, виділивши їй 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Гагаріна, буд. 12 Деражнянського району Хмельницької області вартістю 24095 гривень, газовий котел вартістю 2620 гривень, бензокосилку вартістю 3600 гривень, карнизи дерев’яні 3 штуки вартістю по 250 гривень на загальну суму 750 гривень, бойлер електричний вартістю 828 гривень, біде вартістю 700 гривень, насосну станція для водопостачання вартістю 1150 гривень, коридорний меблевий набір вартістю 1500 гривень, шпалери 2 рулони по 100 гривень загальною вартістю 200 гривень, фарбу 3 банки по три літри на загальну суму 300 гривень, металеві труби товщиною 3,3 мм 2 шт. по 5 м загальною вартістю 500 гривень, кутник 6 штук на суму 792 гривні, батареї пластикові для опалення 2 штуки по 640 гривень загальною вартістю 1280 гривень, батареї пластикові для опалення 2 штуки по 560 гривень загальною вартістю 1120 гривень, відшкодувати половину затрат за проведений капітальний ремонт житлового будинку на загальну суму 26642 гривні 50 коп., всього на загальну суму 66077,50 гривень. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала, що 18.01.2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Спільне життя не склалось, і 05.09.2012 року шлюб було розірвано за рішенням Деражнянського районного суду. Після розірвання шлюбу вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням здійснити розподіл майна, але він відмовляється. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти вони придбали: газовий котел вартістю 2620 грн., бензокосилку вартістю 3600 грн., карнизи дерев'яні 3 шт. вартістю по 250 грн. на загальну суму 750 грн., тюль віконну на загальну суму 3000 грн., світильники 2 шт. на загальну суму 200 грн., бойлер електричний вартістю 828 грн., біде вартістю 700 грн., насосну станцію для водопостачання вартістю 1150 грн., коридорний меблевий набір вартістю 1500 грн., фарбу 3 банки по 3 літри, загальною вартістю 300 грн., шпалери 2 рулони по 100 грн. на загальну вартість 200 грн., металеві груби товщиною 3,5 мм 2 шт. по 5 м загальною вартістю 500 грн., кутник 50X50 Х4 (мет.) МД, кількістю 6 шт. загальною вартістю 792 грн., батареї пластикові для опалювання 2 шт. по 640 грн. на загальну суму 1280 грн., батареї пластикові для опалювання 2 шт. по 560 гри. на загальну суму 1120 грн., труби пластикові діаметром 30X15, 30 метрів по 15 грн. за метр на загальну суму 450 грн., компенсаційний бачок вартістю 220 грн., система захисту 150 грн., фітинги вартістю 450 грн., 33 відсотки домогосподарства, що розташоване за адресою с. Шпиченці вул. Гагаріна, буд, № 12, яке згідно рішення Хмельницького обласного суду належало [PERSON]. 18 квітня 2008 р. позивачка разом з відповідачем викупили частку [PERSON], але викуплену частину відповідач оформив на себе. За час спільного проживання сторони зробили капітальний ремонт будинку, провели газ, водопостачання, каналізацію, на що потратили 64085 тис. грн. Вказуючи, що згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав поважної причини (навчання ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доход), та відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом праві спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, просила поділити майно. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю з підстав, вказаних у ньому, та просили задовольнити. В підтримання позовних вимог позивачка пояснила, що після реєстрації шлюбу із [PERSON] у квітні 2008 році вона перейшла жити у будинок відповідача по вул. Гагаріна, 12 в с. Шпиченці, де вони спільно почали робити капітальний ремонт. До будинку за кошти позивачки підвели газ, та купили для цього газовий котел. У 2011 році купили бензокосилку, зрізали у садку на господарстві [PERSON] липу, яку порізали на дошки, та майстер виготовив з них три карнизи, один за 80 грн., а два по 120 грн. Потім [PERSON] за свої гроші купила бойлер, біде, насосну станцію у криницю. На базарі в м. Деражня купили прихожу в коридор, за що особисто платила гроші також позивачка. Крім того вона купувала шпалери та фарбу. Кутник, шифер та труби, які придбав перший чоловік позивачки, забрав [PERSON], і дані речі знаходиться у нього. Крім того, позивачка пояснювала, що вона продала корову, та за виручені кошти разом з [PERSON] вони купили в будинок батареї. Всього на ремонт було потрачено спільних коштів позивачки та відповідача близько 50 тисяч гривень. Окрім того, перша дружина відповідача продала їм частину будинку, яку він оформив на себе. Позивачка вказувала, що протягом 2004-2005 років вона перебувала на заробітках в Італії, та 20000 гривень із зароблених коштів і отримувану пенсію потратила на ремонт будинку відповідача. Однак, проживши у шлюбі чотири роки, у кінці 2011 року відносини з [PERSON] погіршились, а у лютому 2012 року він забрав у неї ключі та вигнав з будинку, і доступу до господарства вона з того часу немає. [PERSON] усно зверталась до [PERSON] по питанню поділу майна, але домовитись вони не змогли. Представник позивачки -- [PERSON] у суді зазначав, що оскільки в період шлюбу сторони придбали 1/4 частину житлового будинку, яка належала першій дружині відповідача, то будинок підлягає поділу, й [PERSON] припадає 1/6 частина. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Подали на позов заперечення. Відповідач суду пояснив, що після одруження із позивачкою вони стали мешкати у її будинку, де прожили 4,5 роки, а у його будинок тільки приходили. Металевих кутників та труб у нього немає, бо дані речі забрали родичі позивачки, і оскільки їх купляв чоловік [PERSON], то це не являється спільним майном подружжя. Газовий котел він купував до вступу у шлюб із позивачкою за власні кошти, за що заплатив 2000 гривень. Газовий котел, батареї та бойлер входять до системи опалення, а тому ділити їх неможливо. На поточний ремонт будинку [PERSON] потратив власних коштів приблизно 50 тисяч гривень із своїх заощаджень, а позивачка свої гроші в ремонт не вкладала, пояснюючи це тим, що вона має кому давати. Будинок йому перейшов по спадщині після смерті матері, а тому позивачка права на його частку немає. Вказував, що бензокосилку, карнизи, світильники, біде, шпалери, банку фарби згідний повернути [PERSON] добровільно. Представник відповідача [PERSON] звертав увагу суду на те, що будинок, на частину якого претендує позивачка, належить [PERSON] від 01.07.2008 року, оскільки він успадкував його після смерті матері. Проведення ремонту у будинку під час спільного проживання сторін було не капітальним, а поточним – побілка, покраска, тощо. В судове засідання 27.12.2013 року сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи не з’явились, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що 18 січня 2008 року між позивачкою та відповідачем відділом РАЦС Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 3 (свідоцтво серії І– БВ № 044773), та у шлюбі вони перебували до його розірвання 05 вересня 2012 року за рішенням Деражнянського районного суду. Кожній із сторін на праві власності належать житлові будинки, розташовані у с. Шпиченці Деражнянського району, а саме позивачка є власником жилого будинку по вул. Пасічні, 4, де й зареєстрована, а відповідач – по вул. Гагаріна, 7 (12). Після одруження [PERSON] та [PERSON] певний час спільно проживали як у будинку відповідача, так і в будинку позивачки. Наведені обставини встановлені рішенням Деражнянського районного суду від 08.07.2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 15.08.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим будинком та вселення, зобов’язання до здійснення реєстрації, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України доведення не потребують. За час проживання в шлюбі позивачкою та відповідачем за спільні кошти та спільною працею було проведено газифікацію житлового будинку [PERSON], його опалення, проведено каналізацію, водопровід в кухню та ванну кімнату, здійснено поточний ремонт житлових кімнат та нежитлових приміщень. Зазначене підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов проживання відповідача [PERSON] комісією Шпичинецької сільської ради від 03.12.2012 року, згідно якого в жилому будинку [PERSON] проведено природний газ, встановлено газовий котел і проведено опалення, облаштована ванна кімната, де стіни і підлога викладені плиткою, змонтовано бойлер, пральна машинка, унітаз, проведений поточний ремонт кухні, трьох кімнат та коридору, (поклеєні шпалери, багети, пофарбовано двері та вікна), зроблено капітальний ремонт грубки, яку обкладено плиткою, веранда обшита вагонкою та вмонтовані вхідні двері, жилий будинок і сарай пофарбовані, а дерев’яна будівля (сарай) оббито вагонкою. Зокрема, для газифікації будинку, підведення водопроводу, каналізації, проведення поточного ремонту будинку та господарських приміщень, а також в користування сторонами спільно було придбано наступне майно: газовий котел вартістю 2000 гривень, бензокосилку вартістю 3600 гривень, три дерев’яні карнизи вартістю по 250 гривень на загальну суму 750 гривень, бойлер електричний вартістю 600 гривень, біде вартістю 700 гривень, електричний водяний насос вартістю 1150 гривень, коридорний меблевий набір вартістю 1200 гривень, шпалери 2 рулони по 100 гривень кожен на суму 200 гривень, три банки фарби по 3 літри на загальну суму 300 гривень, пластикові батареї для опалення у кількості 4 штуки -- одна вартістю 640 гривень, а 3 штуки вартістю по 560 гривень кожна. Вартість газового котла, бензокосилки, карнизів, бойлера, біде, електричного водяного насоса, коридорного меблевого набору, шпалерів, фарби, пластикових батарей для опалення погоджена сторонами по справі, як і не оспорено ними належність цих об'єктів до спільного майна. Позивачка [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення компенсації за проведений капітальний ремонт житлового будинку у сумі 26642,50 гривень надала локальний кошторис № 2-1-1 від 21.01.2012 року на ремонт приміщень по вул. Гагаріна, 12 с. Шпиченці, складений підприємцем [PERSON] Відповідач та його представник, не оспорюючи у суді об’єм виконаних ремонтних робіт, заперечували їх вартість. А тому за клопотанням позивачки [PERSON] ухвалою суду було призначено по справі судову будівельно - технічну експертизу на предмет визначення загальної вартості виконаних робіт, що відображені у локальному кошторисі № 2-1-1 від 21.01.2012 року при проведенні ремонту будинку та господарських приміщень по вул. Гагаріна № 12 (7) с. Шпиченці, що належить [PERSON] Згідно висновку за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 113/13-26 від 01.11. 2013 року, загальна кошторисна вартість виконаних робіт (що відображені у локальному кошторисі № 2-1-1 від 21 січня 2012 року) при проведенні ремонту будинку та господарських приміщень по вул. Гагаріна, № 12 (7) с. Шпиченці Деражнянського району Хмельницької області, що належить [PERSON] на період 2011 року становить 49910 грн. без ПДВ, з урахуванням ПДВ – 59892 грн. Фактичні об’єкти і вартість виконаних будівельних робіт при здійсненні ремонту будинку та господарських приміщень даним локального кошторису відповідають не в повному обсязі, різниця невідповідності -- збільшення вартості на суму 3366 грн. без ПДВ, а з ПДВ – збільшення вартості становить на суму 4039 грн. З’явившись за викликом суду для роз’яснення висновку будівельно-технічної експертизи, експерт [PERSON] у судовому засіданні шляхом додаткових обрахувань, розмежувавши вартість затрачених будівельних матеріалів та вартість заробітної плати, зробив висновок, що вартість будівельних матеріалів при здійсненні ремонту будинку та господарських приміщень відповідача складає 28648 гривень, а вартість заробітної плати – 21262 гривні. При цьому експерт звертав увагу суду на те, що відповідно до Державних будівельних норм України, ДБН Д.1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва», що затверджені наказом Держбуду України від 27 серпня 2000 № 174 та введені в дію з 1 жовтня 2000 року, встановлено основні правила визначення вартості нового будівництва, розширення, реконструкції та технічного переоснащення підприємств, будівель і споруд, ремонту житла, об’єктів соціальної сфери і комунального призначення та благоустрою, а також реставрації пам’яток архітектури та містобудування і носять обов’язків характер при визначенні вартості будов (об’єктів), будівництво яких здійснюється із залученням бюджетних коштів підприємств, установ і організацій державної власності. По будовах (об’єктах), будівництво яких здійснюється за рахунок інших джерел фінансування, ці норми носять рекомендаційний характер, і їх застосування обумовлюється контрактом. Відповідач погодився із висновком експерта щодо вартості будівельних матеріалів, затрачених на ремонт, у сумі 28648 гривень, але оспорював вартість оплати виконання ремонтних робіт. Позивачка [PERSON] у суді вказувала, що ремонт робили фізичні особи, прізвищ яких вона вже не пам’ятає. Так, чоловіку, якого звали [PERSON] за ремонт було заплачено 9 тисяч гривень, особам по імені [PERSON] та [PERSON] за облицювання грубки та ремонт прихожої - 8 тисяч гривень, братам Волковим за облицювання ванної кімнати -- 6 тисяч гривень. Відповідач у суді не заперечував, що названі позивачкою особи в дійсності виконували певні ремонтні роботи, але не повністю погоджувався з її поясненнями щодо розміру оплати даним особам. З свого боку [PERSON] визнавав, що за поточний ремонт кімнат та коридору, господарських приміщень чоловіку по імені [PERSON] було заплачено 5 тисяч гривень; [PERSON] за мурування грубки – 200 гривень, особам по імені [PERSON] та [PERSON] за облицювання грубки заплатили 600 гривень та за ремонт прихожої й кімнати -- 3300 гривень, братам Волковим за облицювання ванни – 800 гривень. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що у 2008 році позивачка звернулась до нього з проханням зробити двері на веранду і в сарай [PERSON] [PERSON] дощок, які [PERSON] взяла у себе на господарстві, свідок зробив двоє дверей, та отримав від позивачки за роботу 1000 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проте, всупереч приписів цих норм закону, позивачкою не підтверджено суду належними і допустимими доказами сплати названим нею особам коштів за роботу, та зокрема [PERSON] - 9000 гривень, [PERSON] та [PERSON] - 8000 гривень, братам Волковим - 6000 гривень, а тому в частині розміру проплати фізичним особам коштів за ремонтні роботи суд бере до уваги суми, що визнані відповідачем, та доведені позивачкою, всього 10900 гривень. Разом з тим, суд сприймає критично твердження відповідача, що за поточний ремонт будинку та господарських приміщень, підведення газу, каналізації, тощо він сплачував лише свої власні кошти з пенсії та позичені у людей, а [PERSON] йому не допомагала і свої гроші тратила тільки на власних дітей та онуків. Як пояснила у суді свідок [PERSON], у 2007 році вона позичила в [PERSON] 5,5 тисячі євро, які поступово повертала. В листопаді 2011 року позивачка попросила повернути їй частину боргу, бо у будинку відповідача йшов ремонт. [PERSON] через [PERSON] передала 5000 гривень, а потім по дзвінку [PERSON] в рахунок погашення боргу віддала [PERSON], який робив ремонт у будинку [PERSON], 3800 гривень. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що приблизно у 2008 році позичила в [PERSON] 7000 гривень, а через деякий час остання попросила віддати їй гроші, пояснивши, що у будинку [PERSON] вона робить ремонт. Відповідно до ст. 368, ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Це майно може бути поділене між подружжям за домовленістю між ними або судом у випадку спору. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна спільна сумісна власність припиняється. Відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 69, 70 цього ж Кодексу передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. ч. 1, 2, 4 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 21 грудня 2007 року, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає доведеним, що придбане сторонами під час шлюбу вищезазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу, оскільки відповідач з позивачкою згоди не дійшли. Так, позивачці слід виділити бензокосилку вартістю 3600 гривень, три дерев’яні карнизи вартістю по 250 гривень на загальну суму 750 гривень, біде вартістю 700 гривень, коридорний меблевий набір вартістю 1200 гривень, шпалери 2 рулони по 100 гривень на суму 200 гривень, трьохлітрову банку фарби на суму 100 гривень, оскільки судом встановлено, що 2 банки фарби витрачено у ході ремонту, а всього майна на суму 6550 гривень. Одночасно суд вважає, що газовий котел вартістю 2000 гривень, бойлер електричний вартістю 600 гривень, електричний водяний насос вартістю 1150 гривень, пластикові батареї для опалення у кількості 4 штуки -- одна вартістю 640 гривень, та 3 штуки вартістю по 560 гривень кожна, всього на суму 6070 гривень слід залишити у власності відповідача, оскільки дане майно входить до системи опалення, та беручи до уваги функціональність даних речей вважає за неможливе їх розділити. При цьому суд також виходить із засад рівності часток подружжя у спільному майні, та враховує ,що згідно пояснень позивачки все спільно нажите майно вона зазначила у своєму позові. Отже, у разі задоволення повністю позовних вимог [PERSON], відповідачу залишиться лише незначне майно, яке позивачка ділити не просила: віконна тюль, два світильники, та складові системи опалення-- труби пластикові, компенсаційний бачок, система захисту та фітинги, чим буде порушено принцип рівності. Крім того, суд вважає доведеним понесені подружжям затрати на проведення ремонту будинку та господарських приміщень загальною сумою 39548 гривень, в тому числі вартість будівельних матеріалів 28648 гривень та вартість виконання робіт 10900 гривень. Відтак, на користь позивачки слід стягнути з відповідача половину вартості затрат за проведений ремонт у розмірі 19774 гривні (39548:2). Разом з тим, як пояснювала у суді позивачка, дві металеві труби товщиною 3,3 мм довжиною по 5 метрів та шість кутників, що забрав з її подвір’я відповідач, купував її чоловік, у зв’язку з чим вона визнала, що дане майно належало їй особисто ще до шлюбу із [PERSON], а тому поділу не підлягає. Що стосується виділення позивачці 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Гагаріна, буд. № 12 в с. Шпиченці Деражнянського району вартістю 24095 гривень, то суд вважає, що дана позовна вимога є безпідставною. Відповідно до ст. 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як випливає із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 01.08.2008 року державним нотаріусом Другої Хмельницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] на підставі ст. 1261 ЦК України став спадкоємцем майна [PERSON], яка померла 25.11.1994 року, та зокрема житлового будинку з надвірними будівлями за номером 7 по вул. Гагаріна с. Шпиченці Деражнянського району Хмельницької області. Відповідно до витягу із Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.07.2008 року є власником 1/1 частки домоволодіння в с. Шпиченці вул. Гагаріна, 7 Деражнянського району Хмельницької області. З цих підстав суд відхиляє доводи позивачки, що спірна частина будинку була придбана за договором купівлі-продажу між нею, [PERSON] та його першою дружиною [PERSON] за її особисті кошти у сумі 1000 доларів, у зв’язку з чим вона є співвласником 1/6 частини. Показами свідка [PERSON] та її розпискою від 18.04.2008 року, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у сумі 1000 доларів за частину будинку в с. Шпиченці по вул. Гагаріна, 7, та поясненнями [PERSON] у суді, що гроші їй передавав відповідач, підтверджується факт відступлення [PERSON] своєї частки будинку на користь [PERSON], який у той час вирішував свої питання по оформленню спадкового майна. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат, які слід стягнути у пропорційному співвідношенні до задоволених вимог в розмірі 263,25 гривень судового збору та судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 3855,60 гривень.

Outcome: partial