Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

ПАТ Альфа-Банк звернулось 18.11.2014 р. до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначило, що 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», відповідно до чинного законодавства України, був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 р., що було укладеного між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Свебданк») та [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, на даний час всі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належить ПАТ «Альфа-Банк». 27.02.2008 р. ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0706/0208/45-002. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору, банк зобов»язується надати [PERSON] кредит у сумі 34\~000 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов»язалась повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком до нього графіком погашення кредиту. Банк свої зобов»язання за кредитним договором виконав, надавши [PERSON] кредит у сумі 34000 доларів США. В порушення умов кредитного договору, [PERSON] свої зобов»язання належними чином не виконала, в результаті чого станом на 10.10.2014 р. має прострочену заборгованість за кредитом 32098,26 доларів США, що за курсом НБУ на 10.10.2014 р. складає 415673,21 грн., за відсотками 1589,30 доларів США, що складає 20581,47 грн. У зв»язку з систематичним порушенням боржником своїх зобов»язань зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору їй була нарахована неустойка - пеня, яка станом на 10.10.2014 р. становить 74,77 долари США, що складає 968,27 грн. В забезпечення виконання зобов»язань позичальника, що випливають з основного договору, 27.02.2008 р. ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали договір поруки № 0706/0208/45-002-Р-1. 27.02.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладеного договір поруки № 0706/0208/45-002-Р-2, в забезпечення виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором. Посилаючись на ст..ст.11, 509, 525, 526, 549, 553, 554, 623, 624, 625 ЦК України, умови кредитного договору та договорів поруки, за позовом ПАТ «Альфа-Банк» просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в сумі 437222,95 грн., що складається з заборгованості за кредитом 415673,21 грн., заборгованості за відсотками 20581,47 грн., та пені 968,27 грн., а також стягнути судові витрати в сумі 4372,23 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в тому числі в письмових запереченнях (т.1 а.с.72-75). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явились, про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі (т.3 а.с.84) з письмовими запереченнями проти позову. [PERSON] надала до суду письмові заперечення проти позову (т.3 а.с.100-101). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON], приймаючи до уваги позицію відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» підлягають задоволенню. Встановлено судом та підтверджується зібраними у справі доказами, що 27 лютого 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», було укладено кредитний договір № 0706/0208/45-002 (кредитний договір на купілю житлової нерухомості), за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 34000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,9 % на рік з кінцевим терміном повернення 27.02.2038 року (т.1 а.с.5-9). 25.03.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 (т.1 а.с.10). В порядку забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 року було укладено договір поруки № 0706/0208/45-002-Р-1 від 27.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], за яким поручитель зобов»язується перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у розмірі 34.000 доларів США строком до 27.02.2038 року, з процентною ставкою 11,9% річних за їх користування (т.1 а.с.16). В порядку забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 року було укладено договір поруки № 0706/0208/45-002-Р-2 від 27.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], за яким поручитель зобов»язується перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у розмірі 34.000 доларів США строком до 27.02.2038 року, з процентною ставкою 11,9% річних за їх користування. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» у письмовій нотаріальній формі було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 року. Викладене стверджується змістом даного договору, актом приймання-передачі прав вимоги з додатком (т.2 а.с.161). При укладанні договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» сторони домовилися, що покупець має право здійснювати наступне відчуження прав вимог будь-якій третій особі з гарною репутацією та високими стандартами корпоративної поведінки і ділової етики (п. 12.11). 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» у письмовій нотаріальній формі було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за яким відбулося відступлення права вимоги, зокрема, за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 року на користь ПАТ «Альфа-Банк». Викладене стверджується змістом даного договору (т.1 а.с.22-28). За кожним з наведених вище договорів купівлі-продажу прав вимог відступлені покупцю права вимоги як існуючі на час його укладення, так і майбутні, як до основного боржника, так і до поручителя, що стверджується змістом вказаних договорів. Судом також встановлено, що [PERSON] зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв»язку з чим виникла заборгованість, станом на 10.10.2014 року, у розмірі 437\~222,21 грн., що еквівалентно 32098,26 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 415673,21 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 20581,47 грн., пеня 968,27 грн. Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем детальним розрахунком та випискою з особового рахунку (т.1 а.с.34, т.2 а.с.220-224, 225-250, т.3 а.с.1-6). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Виходячи з викладеного, оцінивши надані сторонами докази в обґрунтування позовних вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 0706/0208/45-002 від 27.02.2008 року, станом на 10.10.2014 року у розмірі 437222,95 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 415673,21 грн., заборгованості по відсотках 20581,47 грн., пені 968,27 грн. Доводи представника відповідача [PERSON] в обґрунтування заперечень проти позову не спростовують наведених вище висновків суду з наступних підстав. Виходячи з положень ст. 204 ЦК України, де закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Судом встановлено, що договори купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 р. та від 15.06.2012 р., укладені між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» недійсними не визнавались, ознак їх нікчемності судом не встановлено. ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Альфа-Банк» або ПАТ «Дельта Банк» дійсність, правомірність договорів купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 р. та від 15.06.2012 р. у передбаченому діючим законодавством порядку не оспорюється. Пунктом 12.11 договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», передбачено, що покупець має право здійснювати наступне відчуження прав вимог. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. У відповідності до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 цього ж Декрету. Згідно з п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Пунктом 1.4, 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використанння іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Крім того, згідно з п. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій. З наведеного суд дійшов висновку, про безпідставність посилань відповідача [PERSON] на те, що кредитний укладений з порушенням положень чинного законодавства та з використанням банком нечесної підприємницької практики та введення її в оману щодо валюти кредитування. Пунктом 11.1. кредитного договору встановлено, що укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ПАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Позичальник свідчить, що під час укладення та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Пунктом 11.10 кредитного договору встановлено, що сторони підтверджують, що текст договору відображає дійсні наміри сторін. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України). Договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» по своїй суті є договорами відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» не укладалося. Доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що договори поруки за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а відповідно і від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа Банк» не передавались, що є підставою для відмови в задоволенні позову, пред»явленого до них, суд вважає неприйнятними. Так, відповідно до п.2.1 договорів купівлі-продажу прав вимоги, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно п.1 зазначених договорів, яким визначені терміни та тлумачення, терміни з великої літери, що вживаються в цьому договорі, мають наступні значення «Права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості Кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, окрім права Продавця на договірне списання коштів з рахунків Позичальника, відкритих у Продавця до Осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальниками та/або Особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов»язків за кредитними договорами та Договорами забезпечення. Таким чином, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов пред»явлений до відповідачів законний, обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 4372,23 грн.

Outcome: approved