Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про повернення завдатку. Як зазначає позивач у позовній заяві, одружившись та склавши сім`ю, чекаючи народження дитини він разом з дружиною на початку лютого 2017 року став підшукувати для проживання житловий будинок в м.Ананьїв Одеської області і на цій основі він познайомився з відповідачкою - [PERSON] , котра повідомила, що має на праві приватної власності житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , і бажає його продати. Позивач оглянув будинок і погодився його купити, вони з відповідачкою домовились про ціну. Позивач пояснив відповідачці, що він з дружиною чекають на народження дитини приблизно у серпень 2017 року і тому хотіли б відразу нотаріально посвідчити нашу угоду. [PERSON] відповіла позивачу, що їй потрібно кілька тижнів для замовлення та виготовлення технічного паспорту на будинок і лише тоді стане можливо посвідчення угоди. Відповідно до позовної заяви, такий проміжок часу позивача та його дружину влаштовував і з відповідачкою домовились про завдаток в сумі 200 доларів США, який позивач в той же день, 13 лютого 2017 року передав відповідачці та вони склали про це письмову розписку, в котрій обумовили, що надана позивачем сума є саме завдатком і що при посвідченні документів позивач повинен заплатити за куплений дім 2500 доларів США. Після цього, позивач неодноразово нагадував відповідачці і її чоловікові про необхідність оформлення угоди і просив її пришвидшити, але відповідачка під різними приводами відкладала таке оформлення. Минуло три місяці з дня передачі завдатку, але документи відповідачем не були виготовлені. Як зазначає позивач, відповідачка повідомила, що для виготовлення необхідних документів у неї не вистачає коштів та попросила в позивача ще 3000 гривень в якості завдатку. Позивач вказує на те, що він передав відповідачці ще 2000 гривень і знову просив її пришвидшити оформлення документів. Проте, на момент народження дитини позивача - 1 серпня 2017 року угода все ще не була посвідчена. Позивач зазначає, що відповідачка запропонувала йому з родиною поселитися в її будинку без оформлення та посвідчення угоди, але він переконавшись в тому, що в відповідачки є труднощі з оформленням документів, у зв`язку з чим від зазначеної пропозиції відмовився. В січні 2018 року, позивач, в чергове впевнившись, що відповідачка не може виготовити документи на будинок, почав вимагати від неї повернення завдатку, на що відповідачка погодилась та обіцяла якнайшвидше повернути гроші. Проте, свою обіцянку повернути завдаток відповідачка тривалий час не виконувала, у зв`язку з чим позивач був змушений неодноразово їй нагадувати про її обов`язок, при зустрічах та розмовах по телефону. В позовній заяві зазначено, що при одній з розмов по телефону, в якій приймав участь також чоловік відповідачки, вони підтвердили позивачу, що отримали від позивачка 200 доларів США та 2000 гривень і пообіцяли їх повернути. Проте, як зазначено в позовній заяві відповідачка завдаток йому так і не повернула, з часу його передачі минуло 2 роки і 20 лютого 2020 року позивач написав відповідачці письмову претензію про повернення йому завдатку і надав для цього місячний строк. Але зазначений строк також минув, а кошти позивачу повернуті не були. В зв`язку з викладеним, що позивач зазначає, що відповідач повинен повернути йому отриманий завдаток у сумі 200 доларів США, що станом на 8 лютого 2019 року за курсом Національного банку України, за розрахунками позивача, складає 5391 гривня 91 копійка, а також 2000 гривень передані позивачем відповідачці в якості завдатку у національній валюті України. При цьому, позивач, посилаючись на положення статті 571 Цивільного кодексу України вважає, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобовязання з нього має бути стягнуто суму завдатку та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, тому позивач просить суд винести рішення, котрим стягнути з відповідача по справі - [PERSON] , мешканки [ADDRESS] на його - позивача по справі - [PERSON] , [INFO] , уродженця та зареєстрованого мешканця села Гандрабури Ананьївського району Одеської області, громадянина України, паспорт серії [NUMBER] , виданий Ананьївський РВ УМВС України в Одеській області 20 липня 2006 року, картка платника податків № [NUMBER] , користь завдаток в сумі 7391 гривню 91 копійку та додатково ще одну таку суму, а разом всього 14783 гривні 82 копійки. Ухвалою суду від 8 квітня 2019 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про здійснення її розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву, роз`яснено порядок та строки його подачі, роз`яснено відповідачу право звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. Копію ухвали про відкриття провадження у справі було направлено відповідачу за його зареєстрованою адресою проживання, встановленою за довідкою Ананьївського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 3 квітня 2019 року №5123/392 (а.с.19), рекомендованим листом з супровідним листом від 8 квітня 2019 року за вихідним №491/280/19/3083/2019 (а.с.23). Проте, зазначений лист повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку від «за закінченням терміну зберігання» (а.с.26). В підготовче судове засідання, призначене на 28 жовтня 2019 року, позивач не з`явився, однак його представник [PERSON] надав письмову заяву (а.с.55), в якій просив закінчити підготовче провадження по справі та призначити її до розгляду по суті. Підготовче засідання просив провести у його відсутність. На позовних вимогах наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання 28 жовтня 2019 року, не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. 07 червня 2019 року на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик відповідача, та у вказаному оголошенні роз`яснено права та обов`язки учасників справи. Крім того з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачем відзив у встановлені судом строки не надано. Враховуючи викладене, після виконання завдань підготовчого провадження, визначених статтею 189 ЦПК України, 28 жовтня 2019 року було закрито у справі підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті, про що постановлено відповідну ухвалу. Копію ухвали суду від 28 жовтня 2019 року про призначення справи до судового розгляду по суті було направлено відповідачу рекомендованим листом з супровідним листом від 28 жовтня 2019 року за вихідним №491/280/19/9005/2019 (а.с.58). Проте, зазначений лист повернувся на адресу суду з довідкою ф.20 відділення поштового зв`язку від 18 грудня 2019 року «За закінченням терміну зберігання» (а.с.62). Позивачем копію ухвали суду від 28 жовтня 2019 року отримано 7 листопада 2019 року, про що свідчить «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення…» (а.с.61) з розпискою позивача про отримання рекомендованого листа суду за вихідним №491/280/19/9004/2019(а.с.59). При цьому, 29 січня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла (а.с.69), в якій він зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності, наполягає на позовних вимогах в повному обсязі та згоден на заочний розгляд справи. В подальшому справу було призначено до судового розгляду на 9 квітня 2020 року. У відповідності до положень ч.ч.11, 12 ст.128 ЦПК України Ананьївським районним судом Одеської області 18 лютого 2020 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик [PERSON] до суду на 9 квітня 2020 року (а.с.82), в якому зазначено суть справи, відомості про направлення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, роз`яснено право подати заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, інші права та обов`язки відповідача, а також право та порядок подання відзиву на позовну заяву, наслідки його неподання. У відповідності до речення 2 частини 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Проте, 9 квітня 2020 року відповідач, як зазначалося вище будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або повідомлень від нього на адресу суду не надходило. Крім того, відповідачем станом на 9 квітня 2020 року до суду відзив на позовну заяву або зустрічний позов не подано. Позивач та його представник, 9 квітня 2020 року у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили. При цьому, суд бере до уваги, що від позивача 29 січня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла (а.с.69), в якій він зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності, наполягає на позовних вимогах в повному обсязі та згоден на заочний розгляд справи. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Позивач висловив свою згоду на здійснення заочного розгляду справи в заяві від 29 січня 2020 року (а.с.69), що відповідає положенням п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. При цьому, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням клопотань представника позивача, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Гандрабури Ананьївського району Одеської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що підтверджується доданими до позовної заяви копіями: паспорту громадянину України серії [NUMBER] , виданого 20 липня 2006 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 20 липня 2006 року (а.с.6) та картки фізичної особи - платника податків, виданої Ананьївським відділенням Любашівської МДПІ 20 липня 2007 року (а.с.6 - зворотній бік). Відповідачем є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Ананьїв Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 14 листопада 2007 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою Ананьївського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 3 квітня 2019 року №5123/392 (а.с.19) та з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 10 квітня 2019 року (а.с.24). Позивач у позовній заяві посилається на те, що між ним та відповідачем було досягнуто домовленості про продаж відповідачем позивачу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та в якості завдатку за вказаною домовленістю позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти у сумі 200 доларів США та 2000 гривень. На підтвердження факту передачі відповідачу в якості завдатку грошових коштів позивачем додано до позовної заяви оригінал розписки від 13 лютого 2017 року (а.с.7), в якій зазначено (мовою оригіналу - російською) «Я [PERSON] беру в завдаток за дом г.Ананьев Котовского у [PERSON] в размери двести доларов остальные две пятьсот доларов при наличии документов». Проте, як зазначено в позовній заяві, відповідач свої зобовязання за домовленістю про продаж будинку не виконав, у зв`язку з чим позивач, посилаючись на положення статті 571 Цивільного кодексу України вважає, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобовязання з нього має бути стягнуто суму завдатку та додатково суму у розмірі завдатку, тому позивач просить суд винести рішення, котрим стягнути з відповідача по справі - [PERSON] на його - позивача по справі - [PERSON] , користь завдаток в сумі 7391 гривня 91 копійка та додатково ще одну таку суму, а разом всього 14783 гривні 82 копійки. Проте, з позицією позивача погодитись не можливо виходячи з наступного. Частиною 1 статті 570 Цивільного кодексу України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Зі змісту частини 1 статті 570 ЦК України вбачається, що завдаток видається в рахунок платежів за договором та є однією з форм підтвердження зобов`язання і забезпечення його виконання. Тобто в даному випадку передбачається існування певного зобовязання оформленого у вигляді відповідного договору. З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивачем було сплачено кошти, які він просить стягнути з відповідача, в рахунок оплати вартості житлового будинку, який відповідач мав передати у власність позивачу. Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З наведеного вбачається, що угода, за якою позивачем були передані грошові кошти відповідачу, підпадає під визначення договору купівлі продажу. Зі змісту статті 640 ЦК України вбачається, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. При цьому, майно, яке має передати продавець у власність покупцю, є житловим будинком. Частиною 1 статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З наведеного вбачається, що Цивільним кодексом України встановлено особливий порядок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, зокрема його нотаріальне посвідчення. З матеріалів справи вбачаться, що між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості про купівлю-продаж житлового будинку, зазначена домовленість не була викладена у письмовій формі та не була нотаріально посвідчена, що свідчить про відсутність в даному випадку факту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який би відповідав вимогам ч.1 ст.657 ЦК України. Між позивачем лише було досягнуто попередньої згоди про укладення такого договору. Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. З наведеного вбачається, що в даному випадку у позивача та відповідача не виникло взаємних зобов`язань за договором купівлі-продажу житлового будинку, а тому сума сплачена позивачем відповідачу не відповідає визначенню завдатку, як форми забезпечення виконання зобовязання, в розмінні частини 1 статті 570 ЦК України. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами в справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON] відповідачу грошова сума є авансом, який позивач за усною домовленістю зобов`язався передати та передав відповідачу, та відповідно підлягає поверненню відповідачу. Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, яку також було підтверджено Верховним Судом у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 361/5174/2015-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц. При цьому, укладений між позивачем та відповідачем усний договір, за яким позивач сплатив відповідачу кошти, а відповідач взяв на себе зобовязання в подальшому здійснити дії щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідає положенням ч.1 ст.538 ЦК України про зустрічне зобовязання, якою визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Частиною 3 статті 538 ЦК України, визначено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Позивач у позовній заяві зазначає, що позивач, в чергове впевнившись, що відповідачка не може виготовити документи на будинок, почав вимагати від неї повернення завдатку, на що відповідачка погодилась та обіцяла якнайшвидше повернути гроші. 20 лютого 2020 року позивач написав відповідачці письмову претензію про повернення йому, що підтверджується доданим до позовної заяви екземпляром зазначеної вимоги (а.с.9). Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. З наведеного вбачається, що позивачем фактично припинено, відповідно до ч.3 ст.538, ч.ч.1, 2 ст.598 ЦК України, зустрічне зобовязання за усним договором, за яким він передав кошти відповідачу. Зазначене також відповідає положенням п.1 ч.1 ст.611 ЦК України, яким визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. При цьому, відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України наслідком порушення зобовязання є, зокрема, відшкодування збитків, які в даному випадку складаються з суми яку позивач сплатив відповідачу. З приводу розміру позовних вимог, які підлягають задоволенню слід зазначити наступне. Як зазначено вище, сума сплачена позивачем відповідачу не є завдатком в розумінні ч.1 ст.570 ЦК України, у зв`язку з чим в даному випадку не підлягають застосуванню положення ч.1 ст.571 ЦК України відповідно до якої якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. З наведеного вбачається, що стягненню з відповідача підлягає лише фактично сплачена позивачем сума - аванс. Як зазначалося вище, зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, яку також було підтверджено Верховним Судом у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 361/5174/2015-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц. При цьому, згідно частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи, зокрема з оригіналу розписки від 13 лютого 2017 року (а.с.7) вбачається, що відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 200 доларів США, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення зазначеної суми є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, з позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача також 2000 гривень, які, як зазначає позивач, також були ним сплачені відповідачу. Проте, жодного доказу передачі зазначеної грошової суми відповідачу позивачем до позовної заяви не додано, у зв`язку з чим вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 2000 гривень, в якості сплаченого ним завдатку, є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними належними доказами, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. При цьому, у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні валютою платежу є виключно гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. У пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року у справі за № 6-1672цс16 висловив правовим висновок відповідно до якого сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне здійснити перерахунок суми, що підлягає стягненню з відповідача з доларів Сполучених Штатів Америки визначивши її в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день ухвалення рішення. Згідно повідомлення Національного банку України від 9 квітня 2020 року, опублікованого на офіційному сайті Верховної Ради України за посиланням в мережі Інтернет https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0133500-20, офіційний курс долару США до української гривні складає 27,1965 гривні за 1 долар США. Таким чином, з відповідача має бути стягнуто 200 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 9 квітня 2020 року складає 5439 гривень 30 копійок (200 доларів США, що підлягають стягненню * 27,1965 гривні за 1 долар США). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позовна заява містить попередній розрахунок витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до якого витрати позивача складаються з: - сплата судового збору 768грн.40 коп.; - витрати на оплату правової допомоги згідно опису та квитанцій 6600 грн.; - оплата проїзду до суду і назад 500 грн.; - добові орієнтовно за 4 доби 1600 грн. Всього 9378 грн.40 коп. З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок, що підтверджується доданою до позовної заяви квитанції №56 від 23 березня 2019 року (а.с.1). Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів справи вбачається, що в справі наявні витрати на професійну правничу допомогу, а саме за угодою про надання правової допомоги №8, укладеною 1 лютого 2019 року між позивачем та адвокатом Десятником В.С. (а.с.11). Пунктом 1 частини 2 статті 137 ЦПК України визначено за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частинами 3 та 4 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. До позовної заяви позивачем додано опис правової допомоги, наданої позивачу [PERSON] адвокатом Десятником В.С. з якого вбачається, що: 1) 1 лютого 2019 року адвокатом були вивчені всі, надані заявником, матеріали та документи, в тому числі письмова розписка відповідача та особисті документи, проведений розрахунок боргу. Надана юридична консультація щодо правового вирішення даного спору Підготовлений та віддрукований адвокатський запит в банківську установу щодо надання довідки про курс долара США відносно гривні надано роз`яснення щодо досудового порядку вирішення спору, рекомендована зустріч з відповідачкою на рахунок пропозиції повернення завдатку, було відпрацьовано 4 годин часу за що сплачено 800 гривень; 2) 20 лютого 2019 року підготовлено текст письмової претензії відповідачці з пропозицією досудового вирішення спору та повернення завдатку, витрачено 2 години за що сплачено 400 грн.; 3) 19-20 березня 2019 року підготовлена, відкоректована та надрукована позовна заява до суду. Скомпонована справа для передачі до суду. Зроблені остаточні розрахунки попередніх витрат, цей опис. Зроблені копії всіх матеріалів, витрачено 8 годин за що сплачено 2400 гривень. Всього за даним розрахунком правова допомога надана на загальну суму 3600 гривень. Будь-яких доказів надання позивачеві правової допомоги, за яку було сплачено ним 6600 гривень, як зазначено у попередньому розрахунку судових витрат, викладеному в позовній заяві, суду не надано. З наведеного вбачається, що витрати на правничу допомогу, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи складають 3600 гривень. Також, позовна заява та додані до неї матеріали не містять будь-яких доказів здійснення витрат на оплату проїзду до суду і назад 500 грн. та виплату добових орієнтовно за 4 доби 1600 грн. Таким чином, судом встановлено що судові витрати у справі становлять 4368 гривень 40 копійок і складаються з: судового збору у сумі 768 гривень 40 копійок; витрат на фактично надану позивачу правову допомогу у сумі 3600 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 200 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 9 квітня 2020 року складає 5439 гривень 30 копійок, що складає 36,79 % від заявлених позовних вимог (5439,30 грн. - позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 14783,82 грн. - загальний розмір позовних вимог). А тому судові витрати за розгляд справи у пропорційному розмірі 1607,13 грн. слід покласти на відповідача (4368,4 грн.:100% х 36,79%). З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial