Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 03 червня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 14 квітня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказав, що 02 травня 2013 року відповідач ТОВ «Агро-Вектор» в особі директора Ільченка В.В. надіслав листа до державної установи - Реєстраційної служби Розівського районного управління юстиції Запорізької області (далі - РС Розівського РУЮ), в якому поширені недостовірні відомості щодо позивача, а саме, зазначено, що «…Шахрайським шляхом [PERSON] ввів людей в оману, уклавши з ними повторно договори оренди землі, порушивши усі норми діючого законодавства, намагається здійснити незаконну реєстрацію даних договорів...». Вказане твердження порушує права позивача, принижує його честь і гідність як фізичної особи, а також підриває його ділову репутацію як підприємця не лише серед місцевого населення, а й в державних установах району. Тим самим відповідач завдав [PERSON] моральної шкоди, яку останній оцінює у розмірі 100000 грн.. Позивач прохає зобов'язати ТОВ «Агро-Вектор» спростувати неправдиву інформацію шляхом відкликання листа з Реєстраційної служби, попередньо надавши позивачу для ознайомлення текст спростування, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн.. Одночасно позивач прохає вирішити питання про розподіл понесених ним судових витрат. Позивач [PERSON] був повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.43), однак в судове засідання не з'явився, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Разом з тим, справа судом розглянута з участю повноважного представника позивача [PERSON], що не суперечить вимогам ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повідомив судові про те, що позивач [PERSON] підтримує позов по тих підставах, які ним були остаточно визначені в заяві, прохав її задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Разом з тим, представник позивача зазначив, що негативна інформація про [PERSON], яка була викладена відповідачем у листі на ім'я начальника РС Розівського РУЮ, є недостовірною і такою, що принижує честь і гідність позивача як фізичної особи, а також підриває його ділову репутацію як підприємця. При цьому, зазначена в листі інформація, яка була розповсюджена у 2013 році, зокрема, через суд першої інстанції усім учасникам цивільного процесу під час розгляду цивільних справ за позовами ТОВ «Агро-Вектор», формує негативну думку у широкого загалу про його діяльність, сприяла тому, що жителі та працівники державних установ Розівського району Запорізької області сприймають позивача як злочинця та шахрая, а в майбутньому може негативно позначитись як на його підприємницькій діяльності, так і на його репутації, а також на репутації його близьких родичів. Представник позивача вважав, що відповідач ТОВ «Агро-Вектор», стверджуючи про шахрайські дії [PERSON] та порушення ним усіх норм діючого законодавства, мав на меті принизити його честь і гідність та знецінити його ділову репутацію, чим завдав позивачу моральної шкоди у формі душевних переживань. В судовому засіданні повноважні представники відповідача Минько І.В. та Антоненко Ю.С. повідомили судові про те, що відповідач ТОВ «Агро-Вектор» позов не визнає, оскільки позивач безпідставно стверджує, що інформація нібито поширена широкому колу осіб, однак лист від 02 травня 2013 року був надісланий тільки в державну установу, а саме, на ім'я начальника РС Розівського РУЮ. Відповідач не ставив за мету поширювати будь-яку інформацію, яка ганьбить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], а мав лише намір захистити свої права та законні інтереси як орендаря. Звернення ж ТОВ «Агро-Вектор» до Розівського районного суду Запорізької області у 2013 році із відповідними позовами, під час розгляду яких використовувався вищенаведений лист як доказ, також, на думку представників відповідача, не може розглядатись як поширення недостовірної інформації відносно [PERSON]. Крім того, лист, як випливає з його змісту, взагалі не містить ніякої недостовірної і неправдивої інформації, а тільки інформує про безпосередні дії [PERSON], спрямовані на укладення договорів оренди земельних ділянок без розірвання у встановленому законодавством порядку попередніх договорів. При цьому, всі наведені висловлювання є припущеннями та оціночними судженнями, які фактичних даних не містять, а тому відповідач не міг заподіяти позивачу будь-яку моральну шкоду. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 02 травня 2013 року відповідач звернувся з листом до державного реєстратора - начальника РС Розівського РУЮ Єрошенкова А.П., в якому вказав, що [PERSON] шахрайським шляхом ввів людей в оману, уклавши з ними повторно договори оренди землі, та, порушивши усі норми діючого законодавства, намагається здійснити незаконну реєстрацію даних договорів. ТОВ «Агро-Вектор» в особі директора Ільченка В.В., звертаючись із вказаним листом до РС Розівського РУЮ, прохав не допустити незаконну реєстрацію договорів оренди земель між фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) [PERSON] та фізичними особами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що між вказаними фізичними особами та ТОВ «Агро-Вектор» вже існують укладені у 2009-2010 роках договори оренди тих самих земельних ділянок, які пройшли державну реєстрацію (а.с.5). Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2012 році [PERSON], мотивуючи тим, що попередній договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вектор», є недійсним через неправильність виготовленої технічної документації, запропонував укласти новий договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки в обмін на виготовлення документації, яка б відповідала всім технічним нормам. З такою ж пропозицією [PERSON] звертався й до інших фізичних осіб, зокрема, до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В червні 2013 року ТОВ «Агро-Вектор» зверталось до Розівського районного суду Запорізької області з позовами, в яких прохало визнати недійсними договори оренди відповідних земельних ділянок, укладені між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON], зареєстровані РС Розівського РУЮ, скасувавши державну реєстрацію права оренди ФОП [PERSON] на спірні земельні ділянки. В якості доказу, який стосувався предмета позову, ТОВ «Агро-Вектор» надав лист від 02 травня 2013 року на ім'я державного реєстратора - начальника РС Розівського РУЮ Єрошенкова А.П.. Як встановлено в судовому засіданні, рішеннями Розівського районного суду Запорізької області вищевказані позови ТОВ «Агро-Вектор» було задоволено. Ухвалами апеляційного суду Запорізької області апеляційні скарги [PERSON] були залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін (а.с.57-60,62-65). Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова ПВСУ) встановлено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За змістом статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 32 Конституції України, статті 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» (далі - Конвенція) кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чого, будь-чиїх тверджень, переконань є спростуванням. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В пункті 16 Постанови ПВСУ зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Пунктом 17 Постанови ПВСУ передбачено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Відповідно до п.19 Постанови ППВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності на висловлювання оціночних суджень. Частиною 2 статті 30 цього ж Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані,зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст. 10 Конвенції, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відомості, які містяться в тексті листа ТОВ «Агро-Вектор», направленого лише в державну установу, а саме, до РС Розівського РУЮ, не є образою, наклепом, неправдивою інформацією чи відомостями, а містять лише інформацію відносно позивача, а саме, про безпосередні дії [PERSON], спрямовані на укладення договорів оренди земельних ділянок без розірвання у встановленому законодавством порядку попередніх договорів, тобто висловлена суб'єктивна думка з цього приводу, власні переконання, критична оцінка певних фактів щодо ситуації, яка склалася навколо позивача, а також оціночні судження, з використанням права на свободу слова. Звернення ТОВ «Агро-Вектор» до Розівського районного суду Запорізької області з позовними заявами, в яких вказувало на наведені вище обставини, також не може розглядатись як умисне поширення недостовірної інформації відносно [PERSON], оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи викладене, відповідачем не було поширено інформацію відносно позивача широкому загалу, а було лише звернення до державного органу у формі листа, інформація в якому є оціночним судженням та припущенням - висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані. Факти, які б доводили, що суб'єктивна думка директора ТОВ «Агро-Вектор» висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, відсутні. Слід зазначити, що позивач [PERSON] не заявляв вимог щодо перевірки висловлювань відповідача на предмет форми їх викладення. Крім того, інформація, викладена відповідачем у листі, не створює юридичного складу правопорушення щодо немайнових прав позивача, оскільки останнім не було доведено, що вона завдала шкоди будь-яким його особистим немайновим благам або перешкоджала повно і своєчасно здійснювати будь-яке особисте немайнове право. За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про визнання інформації недостовірною та її спростування, задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди здійснюється з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Оскільки перевірка правдивості оціночних суджень відповідача не може бути предметом судового розгляду, а факти, які б доводили, що його суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, відсутні, тому підстав для задоволення вимог про визнання інформації такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] немає. До того ж, позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували його доводи щодо вчинення відповідачем дій, внаслідок яких [PERSON] зазнав душевних страждань, які потягли вимушені зміни у його життєвих і громадських стосунках, зниження престижу та ділової репутації. Тобто, суд вказує про відсутність доказів на підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди та необхідність її відшкодування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed