Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до Районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області, [PERSON], [PERSON] про звільнення майна з-під арешту нерухомого майна. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» отримав кредит в розмірі 20000, доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки нерухомого майна. Згідно з договором іпотеки від 31.08.2007 року [PERSON] передала в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, Мукачівський район, який належить [PERSON] на праві приватної власності. В той же час постановами державного виконавця районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на все майно [PERSON], в тому числі і на предмет іпотеки. У звязку з цим, накладення арешту на майно [PERSON], яке перебуває в заставі, порушує права ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя, що робить неможливим в подальшому реалізацію предмету застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на вищевикладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд звільнити з-під арешту житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, Мукачівський район. У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі в судове засідання не зявилися за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» отримав кредит в розмірі 20000,00 доларів США. В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки нерухомого майна. Згідно з договором іпотеки від 31.08.2007 року [PERSON] передала в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, Мукачівський район, який належить [PERSON] на праві приватної власності. Одночасно судом також встановлено, що постановою головного державного виконавця районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] ВП № 38416736 від 10.06.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] Стягувачем у цьому виконавчому провадженні є ПАТ КБ «Надра». Також постановою головного державного виконавця районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] ВП № 43701074 від 12.06.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] Стягувачем у цьому виконавчому провадженні є ПАТ «АкцентБанк». Крім того постановою державного виконавця міського відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] ВП № 49047949 від 15.10.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] Стягувачем у цьому виконавчому провадженні є ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. В силу ст. 1 Закону України «Про заставу» кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Статтями 17, 18 цього ж Закону передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставлено майна допускаються у разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобовязання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно з ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобовязань за основним договором, у випадку, зокрема, невиконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором. Як передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та розяснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Як встановлено, право застави у ПАТ КБ «Приватбанк» житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, Мукачівський район виникло до накладення арешту на все майно [PERSON] на підставі постанов державних виконавців. Разом з тим слід звернути увагу на наступне. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. До того ж відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Аналогічно розяснено також в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Одночасно в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. В той же час позивач розпорядився своїми процесуальними правами на свій розсуд, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі та клопотання про заміну відповідача чи залучення співвідповідача не подавав. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Як вбачається зі змісту предявлених позовних вимог, позивач не ставить питання про зняття арешту з майна, накладеного постановою державного виконавця ВП № 43701074 від 12.06.2014 року. Разом з тим, обгрутовуючи заявлений позов, позивач вказує на порушення своїх прав також у звязку з накладенням арешту на предмет іпотеки в тому числі і постановою державного виконавця ВП № 43701074 від 12.06.2014 року. З огляду на це суд припускає про допущення описки в прохальній частині позовної заяви та враховує це при вирішенні цивільної справи. Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов в частині предявлених вимог про звільнення з-під арешту квартири, де стягувачами у виконавчих провадженнях є ПАТ КБ «Надра», ПАТ «АкцентБанк», предявлений до неналежних відповідачів у справі, оскільки відповідачами в цій справі мають бути боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, у звязку з чим зазначена обставина виключає можливість вирішення питання про задоволення позову в цій частині, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належних відповідачів. Таким чином системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про наявність у іпотекодержателя права на вчинення дій, спрямованих на захист прав іпотекодержателя, визначених умовами договору іпотеки, в тому числі і шляхом подачі позову про зняття арешту з майна, в складі якого є предмет іпотеки, переданий в іпотеку іпотекодавцем на забезпечення задоволення вимог кредитора за рахунок предмету іпотеки. Крім того враховуючи те, що майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, знаходиться в іпотеці банку, та виносячи постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, державні виконавці зобовязані були повідомити про це заставодержателя та розяснити йому право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту, проте в матеріалах справи відсутні відповідні докази такого повідомлення. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази та те, що на теперішній час арешт, накладений постановою державного виконавця міського відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] ВП № 49047949 від 15.10.2015 року на все майно, яке належить [PERSON], в томі числі і на спірне нерухоме майно, знятий не був, а також те, що кредитні зобовязання відповідачів, забезпечені заставою, не погашені, суд дійшов висновку, що право ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині заявлених вимог як іпотекодержателя порушено, оскільки такий буде позбавлений задовольнити свої вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок спірного арештованого майна в тому числі і в реалізації своїх прав іпотекодержателя при зверненні стягнення на майно, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню, у звязку з чим слід звільнити з-під арешту житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Нове Давидково, вул. Леніна, 17, Мукачівський район, Закарпатська область, який належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 459,30 грн. (1/3 від загального розміру позовних вимог) судових витрат.

Outcome: partial