Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Обґрунтовуючи свій позов позивачі вказали, що 21 березня 1997 року помер [PERSON] Після його смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, смт. Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, що належав йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. За життя даний договір [PERSON] не зареєстрував відповідно до чинного на той час законодавства у БТІ. Вони вважають, що фактично прийняли спадщину відповідно до норм ЦК УРСР, оскільки вступили в управління цим майном. Однак державним нотаріусом їм фактично було відмовлено в оформленні спадкових прав через те, що вони пропустили строк на подання заяви про прийняття спадщини, у звязку з чим було рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строк для прийняття спадщини. До початку підготовчого судового засідання від позивачів надійшла заява, в якій вони просили розглядати справу за їхньої відсутності. Відповідач подав клопотання, в якому просив розглядати справу а їхнього представника, з позовними вимогами Станично-Луганська селищна рада була згодна. Однак ухвалою суду від 27 березня 2018 року було відмолено у прийнятті визнання позову відповідачем позову позивачів та явка останніх була визнана обовязковою. У звязку з визнанням явки позивачів обовязковою, від них надійшла заява про відкладення підготовчого судового засідання на іншу дату для уточнення своєї правової позиції щодо поданої позовної заяви. Однак у подальшому вони до суду так й не зявились, уточнених заяв від них не надійшло. Відповідач в чергове подавав заяви про розгляд справи за відсутності його представника, вчергове вказував, що визнає позов. За таких обставин, у звязку із наявністю у справі заяви позивачів про розгляд справи за їхньої відсутності, суд вважав можливим розглянути справу без участі позивачів за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову. З матеріалів справи судом встановлено, що 21 березня 1997 року в смт Станиця Луганська Луганської області помер [PERSON], який є рідним батьком позивача [PERSON] (дівоче прізвище якої було [PERSON]) та дідом позивача [PERSON] Із рішення виконкому Станично-Луганської селищної рали від 20 грудня 1983 року № 17 вбачається, що на підставі нього за Станично-Луганським комбінатом комунальних підприємств (далі Станично-Луганський КПП) було визнане право власності на домоволодіння, розташоване в смт Станично-Луганське (нині смт Станиця Луганська) по вул. Букаєва, 88. 17 січня 1984 року була проведена оцінка переданого у власність Станично-Луганському ККП домоволодіння, про що було складено відповідний оціночний акт, який було затверджено рішенням виконкому Станично-Луганської селищної ради від 17 січня 1984 року № 22. Оціночна вартість будинку складала 2733,97 рублів. 27 вересня 1984 року за вказаною в акті вартістю дане домоволодіння було продане [PERSON], сімя якого проживала в цьому будинку, про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі 27.09.84 р. за № 2276. За життя, а саме 17 жовтня 1987 року, [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно якого належний йому на праві власності будинок, розташований в смт Станично-Луганське по вул. Букаєва, 88, він в рівних частках заповідав позивачам у цій справі. Із розяснення державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори [PERSON] від 15.08.2016 № 572/02-04 йдеться, що до державного нотаріуса звернулась [PERSON] з питань оформлення спадкових прав після смерті її батька [PERSON], що помер 21 березня 1997 року, яка надала такі документи: свідоцтво про смерть [PERSON]; свідоцтво про своє народження; свідоцтво про одруження з [PERSON]; заповіт; будинкову книгу. Вивчивши представлені документи, державний нотаріус на підставі ст. ст. 1270, 1272 ЦК України розяснила заявнику, що та вважається особою, яка не прийняла спадщину, оскільки пропустила встановлений законом строк для подання відповідної заяви. Рекомендувала звернутись до суду для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Не погоджуючись із цим розясненням, позивачі вирішили звернутись з даним позовом до суду, де вважаючи, що нотаріус під час розгляду питання щодо оформлення спадщини повинна була керуватись законом, що діяв на момент відкриття спадщини, а саме нормами ЦК УРСР, якими передбачався дещо інший порядок набуття спадкових прав, просять встановити факти, які й так визначались нормами ЦК УРСР, а також визнати за ними право власності на спадкове майно. Так, у своєму позові позивачі просять встановити факт належності [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: смт Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, посилаючись на те, що той після купівлі житлового будинку не зареєстрував договір купівлі-продажу у БТІ, як цього вимагав закон ( ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР). Між тим, за змістом вимог ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР на той час право власності на нерухомість виникало з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, а не з моменту його реєстрації у виконавчих органах місцевих рад. Отже стверджувати, що укладений між Станично-Луганським ККП та [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку є недійсним правових підстав немає, а тому заявлена про це вимога є безпідставною. Також необґрунтованими є вимоги позивачів щодо встановлення фактів прийняття ними спадщини після смерті [PERSON], а саме з огляду на таке. У своїй позовній заяві [PERSON] стверджують, що вони фактично вступили в управління і володіння житловим будинком № 88 по вул. Букаєва в смт Станиця Луганська, на підтвердження чого надали довідку виконкому Станично-Луганської селищної ради від 07.11.2017 та заяви [PERSON] і [PERSON] Цей факт не оспорюється й відповідачем. В п. 1 постанови Пленуму від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Верховний Суд України розяснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Статтею 548 ЦК УРСР, яка діяла на час смерті [PERSON], передбачалось, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до\~вимог ст.\~549\~цього ж\~Кодексу визнавалось,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину,\~зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Ці норми закону свідчать, що позивачі просять встановити факти, які й без того прямо передбачені законом. Наведене переконало суд, що державний нотаріус своїм розясненням неправомірно відмовила [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], що є підставою для оскарження дій нотаріуса, а не підставою для звернення з позовом про визнання права власності на майно в поряду спадкування за заповітом, оскільки вирішення судом тих питань, які віднесені до компетенції органів нотаріату, є неприпустимим. З огляду на те, що усі вимоги позивачів заявлені без належних на те підстав (позивач [PERSON] взагалі не звертався для оформлення своїх спадкових справ), у їх задоволенні як кожної окремо, так й усіх в цілому слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed