Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Орган опіки і піклування Городенківської районної державної адміністрації звернувся до суду з даним позовом. В позові зазначено, що сім'я відповідачів взята під соціальний супровід з метою виведення їх сім'ї з кризової ситуації ще в 2010 році і на даний час умови для проживання дітей незадовільні. Також відповідачі не доглядають своїх дітей належним чином, не надають їм відповідного харчування, одягу, залишають їх без нагляду ідучи з дому, не створюють умов для нормального проживання дітей з ними. Крім того діти [PERSON] та [PERSON] не проживають з ними декілька місяців, а проживають з бабусею, у якої умови проживання значно кращі. Син відповідачки [PERSON] знаходиться на даний момент в Галицькому районі в центрі по реабілітації дітей, у зв'язку із незадовільними умовами проживання разом із батьками. В судовому засіданні представник позивача просила їх позов задовольнити. Представник прокуратури підтримала даний позов, просила задовольнити з наведених в заяві підстав. Відповідачі в судовому засіданні спочатку просили в задоволенні даного позову відмовити. Стверджували, що вони працюють на роботі і зроблять дома ремонт. В судових дебатах відповідач [PERSON] зазначив, що хоче щоб його діти проживали в його матері там де вони знаходяться на даний час. Суд вислухавши осіб, що брали участь під час розгляду даної справи, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В судовому засіданні встановлено, що: Відповідачі являються батьками неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а відповідач [PERSON], є матір'ю [PERSON] [INFO] (а.с.6-8). Діти [PERSON] та [PERSON] проживають протягом останніх трьох місяців в [ADDRESS] разом із бабусею [PERSON], що підтверджується показаннями свідків самої [PERSON], також свідка [PERSON] і не заперечується відповідачами. Також бабуся дітей не заперечує, щоб стати їх опікуном та проти їхнього проживання у неї, про, що зазначено в інформації від 21.08.2014 року наданої службою у справах дітей Надвірнянської РДА (а.с.50-51). Син відповідачки [PERSON] [PERSON], на даний час знаходиться в Міжрегіональному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей в Івано-Франківській області (а.с.44). Його батько [PERSON] бажає, щоб його син проживав разом із ним (а.с.45-49). Згідно Актів обстеження матеріально-побутових умов в господарстві відповідачів за адресою [ADDRESS], від 13.09.2012 року, 09.07.2014 року, 22.09.2014 року умови проживання у них незадовільні (а.с.11,13,43). З 23.02.2012 року сім'я відповідачів знаходиться під соціальним супроводом районного ЦСССДМ з метою виведення сім'ї з складних життєвих обставин, а саме антисанітарних умов проживання, встановлення неналежного догляду за дітьми, відсутності газу тощо (а.с.14). Згідно повідомлення директора ЦСССДМ від 08.07.2014 року, в будинку відповідачів не прибрано, посуд не митий, відсутня постільна білизна, на подвір'ї безлад тощо. Також [PERSON] прибирає в будинку тільки коли є соціальний фахівець. Матір не годує дітей, діти ходять в брудному одязі, залишаються без нагляду (а.с.15). Дані факти також підтверджені в судовому засіданні і показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які є працівниками ЦСССДМ. Ще в характеристиці із Тишківської школи на сина [PERSON] зазначено, що він проживає в сім'ї, яка не в повній мірі приділяє йому увагу (а.с.21). Згідно відомостей наданих директором Тишківської школи [PERSON] пішов в школу погано підготовлений у віці 7 років. Навчання йому давалось важко, він погано читає навіть по складах (а.с.22). В інформації наданій заступником головного лікаря від 17.07.2014 року стверджено, що санітарно-гігієнічні умови та виховання дітей відповідачів незадовільні. Діти на медогляд не зявлялися. Було виявлено випадки знаходження дітей дома самих без батьків (а.с.17). Згідно розпоряджень Городенківської РДА діти відповідачів [PERSON] та [PERSON] знаходились з 18.09.2012 по 19.07.2013 року в Надвірнянському будинку дитини (а.с.18-19). У висновку органу опіки і піклування Городенківської РДА від 21.07.2014 року зазначено, що умови проживання дітей в господарстві відповідачів незадовільні. Батьки не зважають на зауваження про покращення умов проживання дітей, вживають алкоголь, у зв'язку з чим вони рекомендують позбавити їх батьківських прав відносно їхніх неповнолітніх дітей. Свідки [PERSON], та [PERSON], які являються родичами відповідачів і разом з якими проживають діти відповідачів [PERSON] та [PERSON], ствердили, що на протязі двох останніх місяців до дітей навідувався один раз тільки батько [PERSON] Судом враховується і думка відповідача [PERSON], який ствердив, що він хоче, щоб його діти залишились проживати біля його матері, а не біля них. Судом не беруться до уваги твердження свідка [PERSON], що відповідачі часто телефонують до неї та цікавляться дітьми, навіть по два рази на день. Оскільки вона стверджуючи даний факт, зазначила, що мобільним телефоном вона сама добре не вміє користуватись і їй допомагає в цьому онук [PERSON], який являється студентом і навчається в м.Чернівцях. Бо він зазначив, в судовому засіданні, що перебуває в с.Ланчин тільки на канікулах та у вихідні дні. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, а саме вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надають дітим доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання ними освіти, тому даний позов слід задовольнити.

Outcome: approved