Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № DN81AR100030085 від 21.03.2008 року станом на 25.02.2016 року у розмірі 234876,72 гривень, суму судового збору у розмірі 3523,15 гривень. В позові посилається на те, що 21.03.2008 року відповідач отримав кредит у сумі 53280,50 гривень, який зобовязався повернути до 20.03.2015 року, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, тому станом на 25.02.2016 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 234876,72 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 34795,54 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 29217,47 гривень, заборгованості по комісії у сумі 13053,60 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором у сумі 146387,41 гривень, а також, відповідно до умов договору суми штрафу (фіксована частина) у розмірі 250,00 гривень, суми штрафу (процентна складова) у розмірі 11172,70 гривень. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, суду пояснили, що 21.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030085, відповідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 53280,50 гривень з процентною ставкою 9,6 % річних строком до 20.03.2015 року. Відповідно до п.17.7 Договору позивальник щомісяця зобовязався сплачувати платіж у розмірі 1143,60 гривень для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним а також здійснювати погашення кредиту за графіком. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором виконував не належним чином, на початку 2009 року відповідача було повідомлено про підвищення процентної ставки, що передбачено п. 6.3.1 Договору, з чим відповідач був ознайомлений, про що свідчить платежі, при встановленій процентній ставці 21%, здійснені відповідачем 23.02.2009 року у розмірі 709,67 грн., 23.03.2009 року у розмірі 778,78 грн., 28.04.2009 року у розмірі 904,50 грн. У звязку з повним припиненням виконання зобовязань за кредитним договором станом на 11.11.2011 року виникла заборгованість в розмірі 55893,99 гривень. 11.11.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було реалізовано предмет застави автомобіль ЗАЗ, держномер АР0498ВЕ, що належав [PERSON] на праві власності. За кошти від продажу вказаного автомобілю було здійснено погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту та пенею на суму 27540,38 гривень. Станом на 25.02.2016 року сума заборгованості за кредитним договором складає 234876,72 гривень. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечують, суду пояснили, що 21.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір, з усіма умовами договору [PERSON] був ознайомлений та згоден, розумів що умови договору необхідно виконувати. Заборгованість за кредитним договором виникла у звязку із підвищенням курсу долару. в рахунок заборгованості за кредитним договором було реалізовано предмет застави - автомобіль ЗАЗ, держномер АР0498ВЕ, що належав відповідачу на праві власності та вважають, що коштів від продажу автомобілю було достатньо для погашення заборгованості. Крім того, пояснили, що позивач в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом з 9,6 % до 21% річних, про що [PERSON] повідомлявся, але не був згоден. Просять застосувати строк позовної давності строком у три роки стосовно щомісячних платежів та один рік стосовно пені, у задоволенні решти позовних відмовити. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір № DN81AR100030085 згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 53280,50 гривень з процентною ставкою 9,6 % річних строком до 20.03.2015 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором (а.с.7-13). Згідно ст.4.4 Договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів, відповідно до п. 17.8 Договору до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та Кредитом (а.с.7). Відповідно до ст. 17.8 Договору, щомісяця в період сплати позичальник зобовязаний сплатити щомісячний платіж у розмірі 1143,60 гривень (а.с.13). Згідно ст. 6.2.2 та 6.2.3, 6.2.4 Договору позичальник зобовязується сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до вимог Договору, в тому числі здійснити повну сплату процентів за користування Кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити Банку винагороди, визначені ст. 5.2, 16.9, 16.10, 17.1.9 Договору та погасити іншу заборгованість згідно з вимогами Договору; погасити кредит в порядку, в сума і в строки, передбачені ст. 12.2.6 та 17.6 Договору (а.с. 8) Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк. Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 14.2 Договору, у випадку порушення Позичальником зобовязань, передбачених ст. 6.2.2 та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагороди та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожен день прострочки. Згідно ст. 14.3 Договору, у випадку порушення Позичальником зобовязання щодо повернення основної суми Кредиту, передбаченого ст. 6.2.4 Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. Позивач зі свого боку умови кредитного договору виконав в повному обсязі, але відповідач, в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконав. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.14.11 Договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки, тривалістю 5 років. Позивач звернувся до суду з позовом у травні 2016 року, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість з травня 2011 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості за тілом кредиту за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік складає 34795,54 гривень, по відсоткам за користування кредитом за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік - 15103,58 гривень, по комісії за період за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік - 8258,40 гривень. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором станом на 25.02.2016 року складає 146387,41 гривень. Сума пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором за період з 04.05.2015 року по 04.05.2016 рік складає 42309,58 гривень. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за тілом кредиту за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік у розмірі 34795,54 гривень, по відсоткам за користування кредитом за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік у розмірі 15103,58 гривень, по комісії за період за період з 21.05.2011 рок по 25.02.2016 рік у розмірі 8258,40 гривень, пені за період з 04.05.2015 року по 04.05.2016 рік в розмірі 42309,58 гривень, законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд вважає, що клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності у 3 роки задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст.14.11 Договору сторони при укладанні договору встановили строк позовної давності тривалістю 5 років, відповідач з вказаним договором ознайомлений. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15 встановлено, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Умовами спірного договору, а саме ст.14.3 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з ст.14.6, 14.7, 14.8, 14.9 Договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) у розмірі 250,00 гривень, штрафу (процентна складова) у розмірі 11172,70 гривень не підлягають задоволенню. Суд критично відноситься до пояснень відповідача та представника відповідача щодо одностороннього підвищення процентної ставки Банком, оскільки 23.01.2009 року [PERSON] звертався до «ПриватБанку» з заявою, в якій просив не підвищувати процентну ставку, після цього здійснював погашення кредиту за процентною ставкою 21% - 23.02.2009 року у розмірі 709,67 грн., 23.03.2009 року у розмірі 778,78 грн., 28.04.2009 року у розмірі 904,50 грн. про що свідчить розрахунок (а.с.3-4). Щодо тверджень відповідача та його представника про те, що з продажу автомобілю, переданого у заставу було погашено суму заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, то згідно пояснень представника позивача та розрахунку, при реалізації транспортного засобу було погашено прострочене тіло кредиту у розмірі 13783,26 гривень, пеню в розмірі 13757,12 гривень та всього зменшено розмір заборгованості на 27540,38 гривень. [PERSON] було відомо про всі дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо реалізації предмету застави та зарахування відповідних сум від продажу автомобілю до розрахунку заборгованості. Зазначені дії відповідачем не оскаржувались. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial