Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 червня 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який переданий до провадження судді канцелярією суду 05 червня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 20 червня 2018 року позивачем подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що 02 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 30 квітня 2018 року склав 35 999 гривень 11 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 35 999 гривень 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4 721 гривні 00 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 29 325 гривень 77 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 702 гривні 34 коп., а також судовий збір у розмірі 1\~762 гривні. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідачем у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» через те, що позов поданий з пропуском строку позовної давності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 02 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом отримання кредитного ліміту на платіжну картку, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 7). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 5 000 гривень, який згодом було змінено (а.с. 31). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.\~256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У даному випадку відповідач подав суду письмову заяву про застосування позовної давності. Частиною 1 ст.\~253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом даної норми матеріального закону початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даному випадку умовами кредитного договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку. А відтак, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до змісту якої у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходив із того, що останній платіж, спрямований на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем здійснено у березні 2013 року. Таким чином, наступний черговий платіж мав бути здійснений у квітні 2013 року, а відтак, саме з квітня 2013 року почався перебіг строку позовної давності. Підтверджено матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості, що саме із березня 2008 року позивач почав обраховувати таку заборгованість за відповідачем по справі. Оскільки позов було подано до суду 04 червня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, то суд доходить висновку про необхідність відмови в позові саме за пропуском строку позовної давності. Окремо суд не може погодитись із нарахованою сумою заборгованості за відповідачем на підставі умов та правила надання банківських послуг. Адже такий документ не містить підпису відповідача. При цьому суд під час розгляду справи по суті не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву. Аналогічна за своїм змістом правова позиція також висловлена Верховним Судом України у Постанові від 22 березня 2016 року за № 6-2320цс16. Відтак,\~з огляду\~на наведене,\~суд доходить\~висновку про\~відсутність правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови від позову на позивача. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне сплачений позивачем судовий збір віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed