Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за заявою [PERSON] про розірвання шлюбу з особою, яку засуджено до позбавлення волі, заінтересована особа: [PERSON] . Заява заявника обґрунтована тим, що [PERSON] є її чоловіком з яким 30 серпня 2018 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб, актовий запис №2060. На час реєстрації шлюбу [PERSON] згідно із вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні №491/371/17 засуджений за ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст.125 КК України до позбавлення волі на 5 років 10 місяців, в теперішній час відбуває покарання в Державній установі «Одеська виправна колонія №14». Як зазначає в заяві заявниця, що фактично вони однією сім`єю не проживали, дітей від шлюбу немає. Останні 2 місяці не спілкуються, нею прийнято рішення про розірвання шлюбу, оскільки не бачить майбутнього у взаємовідносинах з ним та в створенні сім`ї. Заявниця зазначає, що з листа Державної установи «Одеська виправна колонія №14» від 05 січня 2021 року вбачається, що [PERSON] засуджений до 5 років 10 місяців позбавлення волі та відбуває покарання в зазначеній установі. На підставі наведеного в заві заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу з особою, яку засуджено до позбавлення волі та просить в прохальній частині заяви: 1. Шлюб зареєстрований між нею та [PERSON] , 30 серпня 2018 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2060, розірвати. 2. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку окремого позовного провадження (а.с.14). Крім того, в ухвалі про відкриття провадження запропоновано заінтересованій особі подати пояснення щодо заяви з наданням доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується пояснення, а також документами, що підтверджують надіслання (надання) пояснення і додані до нього докази іншим учасникам справи. З матеріалів справи вбачається, що заінтересованою особою [PERSON] було отримано 29 березня 2021 року копію ухвали провадження у справі та заяву разом з доданими документами (а.с.27). При цьому, в зазначені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі заінтересована особа своїм процесуальним правом на надання пояснення щодо заяви не скористалася. У судове засідання з розгляду справи 15 квітня 2021 року сторони по справі не з`явилися. Однак, в матеріалах справи міститься клопотання заявниці [PERSON] від 04 лютого 2021 року (а.с.11), в якому вона просить справу розглянути у її відсутність, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання також не з`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи за місцем відбування покарання ДУ «Одеська виправна колонія «№14)». Згідно наявного супровідного листа в матеріалах справи 29 березня 2021 року засуджений [PERSON] отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та заяву разом з доданими до неї документами (а.с.27). Крім того, з копії розписки вбачається, що 29 березня 2021 року засуджений [PERSON] отримав судову повістку про виклик до суду на 15 квітня 2021 року, проте будь-яких пояснень щодо заяви до суду не надіслав. При цьому, у відповідності до положень частини 3 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення всіх учасників справи, клопотання заявника, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заявника та заінтересованої особи. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено: Заявником у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Ананьїв, Перша дільниця, Ананьївського району, Одеської області, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України у вигляді ID-картки № [NUMBER] , виданого 11 жовтня 2018 року, органом №5123 - Ананьївським РС ГУДМС України в Одеській області (а.с.6), та копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №208 виданої 12 лютого 2019 року Ананьївською Першою сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.8). Заінтересованою особою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Новотроїцьке, Миколаївського району, Одеської області. Відповідно до листа керівника апарату Ананьївського районного суду Одеської області №491/371/17/5801/2020 від 27 вересня 2020 року гр-н [PERSON] , [INFO] , засуджений за ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.125 КК України (а.с.9). З копії листа ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» №1/5.1/64-21/Л-64 від 05 січня 2021 року (а.с.10), вбачається, що гр-н [PERSON] , [INFO] , відбуває покарання в ДУ «Одеська виправна колонія (№14)». Частиною 3 статті 293 ЦПК України визначено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що предебачено частиною 1 статті 4 ЦПК України. Зі змісту частини 1 статті 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З заяви вбачається, що шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] фактично однією сім`єю не проживали, дітей від шлюбу немає. Останні 2 місяці не спілкуються, нею прийнято рішення про розірвання шлюбу, оскільки не бачить майбутнього у взаємовідносинах з ним та в створенні сім`ї. Задовольняючи заяву про розірвання шлюбу з особою, яку засуджено до позбавлення волі, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення заявниці про розірвання шлюбу з особою, яку засуджено до позбавлення волі є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приймаючи до уваги ті обставини, які зазначені в заяві, що сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам заявниці, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням ч.1 ст.113 СК України та бажання заявниці, суд вважає за доцільне залишити після розірвання шлюбу їй прізвище « [PERSON] ».

Outcome: approved