Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 09 грудня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 21 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу в сумі 13500 грн., штрафу за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2080 грн. та процентів за користування позикою в сумі 7370 грн.. Позивач послався на те, що він на виконання договору позики №19/06 від 20 червня 2011 року за письмовою розпискою передав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 8320 грн., яка на день передачі грошових коштів по офіційному курсу Національного Банку України (далі - НБУ) складала 1043 доларів США. Останній зобов'язався у строк до 01 листопада 2011 року повернути суму позики в національній валюті України, яка підлягала зміні прямо пропорційно зміні співвідношення гривні до американського долару за офіційним курсом НБУ. До теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом порушених майнових прав із відповідним позовом. Крім того, позивач прохає вирішити питання про розподіл понесених ним судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, прохав їх задовольнити по тих підставах, які були зазначені в позові, надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що хоча він й підписував вищевказаний договір позики та складав розписку, однак грошові кошти від позикодавця - позивача [PERSON] насправді ним не були одержані. Пояснив, що з 02 вересня 2009 року по 01 листопада 2011 року працював агрономом в товаристві з обмеженою відповідальністю «ІЛОТ» (далі - ТОВ «ІЛОТ»). 20 червня 2011 року на прохання директора товариства Великих Г.В. приїхав до м.Запоріжжя, де у товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна компанія «Скіфія» (далі - ТОВ «ВТК «Скіфія»), керівником якої є позивач, за довіреністю отримав насіння соняшнику на суму 8320 грн.. З метою забезпечення виконання ТОВ «ІЛОТ» своїх грошових зобов'язань перед ТОВ «ВТК «Скіфія» у зв'язку з придбанням насіння соняшнику й було підписано відповідачем договір позики та складено відповідну розписку. Позицію відповідача в судовому засіданні підтримав його представник. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 20 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №19/06 (далі - Договір), відповідно до п.п. 1.1,1.2 якого останній передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 8320 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на день передачі грошових коштів (7,98 грн./дол. США) становило 1043 доларів США (а.с.5). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2011 року відповідачем [PERSON] було складено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 8320 грн. згідно вищевказаного договору (а.с.6). Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей Позичальник, як передбачено ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (стст.530,631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). За умовами п.1.3 Договору [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] запозичені грошові кошти у строк до 01 листопада 2011 року, однак свого обов'язку не виконав, а тому позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 8320 грн., як основної суми боргу, підлягає задоволенню. Безпідставною є вимога позивача про стягнення з відповідача вищевказаної суми боргу в національній валюті України, яка підлягала зміні прямо пропорційно зміні співвідношення гривні до американського долару за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду з позовом та складала 13500 грн.. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях ст.1049 ЦК України, якими встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем. З матеріалів справи вбачається, що сторони узгодили предмет договору позики, а саме, грошові кошти в національній валюті України - гривні в сумі 8320 грн.. Текст розписки не містить в собі відомостей про отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті. Що стосується заперечень відповідача [PERSON] проти позову, то суд зазначає про їх безпідставність, виходячи з наступного. Так, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК України). Твердження відповідача про безгрошовість договору позики, зводяться до того, що він, працюючи агрономом у ТОВ «ІЛОТ», 20 червня 2011 року підписав Договір та склав відповідну розписку лише з метою забезпечення виконання ТОВ «ІЛОТ» своїх грошових зобов'язань перед ТОВ «ВТК «Скіфія» у зв'язку з придбанням насіння соняшнику на суму 8320 грн., яке [PERSON] отримав для ТОВ «ІЛОТ» на підставі виданої йому довіреності (а.с.24,25). Однак відповідач [PERSON] не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин у розумінні ч.1 ст.218, ст.1051 ЦК України, стст.58,59 ЦПК України, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Разом із тим, у судовому засіданні відповідач підтвердив, що він дійсно 20 червня 2011 року підписував договір позики №19/06 та писав боргову розписку. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, суд враховує, що договір позики №19/06 від 20 червня 2011 року та розписка позичальника до нього за безгрошовістю в установленому законом порядку не оспорені. За умовами п.п.3.1,3.2 Договору при простроченні повернення суми позики позичальник сплачує штраф в розмірі 25% від неповернутої суми позики та проценти в розмірі 30% річних від неповернутої суми за весь час прострочення (а.с.5). Позичальник не виконав зобов'язання в обумовлений сторонами строк, а тому має сплатити проценти в розмірі 30% річних від неповернутої суми за весь час прострочення - з 02 листопада 2011 року по 21 жовтня 2014 року (дата пред'явлення позову до суду), а саме, в сумі 7411 грн. 73 коп., виходячи з розрахунку: 1) за період з 02 листопада 2011 року по 02 листопада 2014 року: 35 (кількість місяців прострочення) * (8320 грн. (сума позики) * 2,5% (проценти за місяць) / 100%) = 7280 грн.; 2) за період з 03 листопада 2014 року по 21 листопада 2014 року: 19 (кількість днів прострочення) * 208 грн. (сума процентів за місяць) / 30 (кількість днів у місяці) = 131 грн. 73 коп.; 3) 7280 грн. + 131 грн. 73 коп. = 7411 грн. 73 коп.. Разом з цим, позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою, підлягає задоволенню в межах заявленої позивачем вимоги, а саме, в сумі 7370 грн.. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Згідно ч.2 ст.258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік вимог, у тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Представник відповідача [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], в судовому засіданні прохав відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2080 грн. у зв'язку з пропуском строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що строк повернення позики закінчився 01 листопада 2011 року, однак позичальник свого обов'язку за Договором не виконав, а тому з 02 листопада 2011 року для позикодавця розпочався строк позовної давності для пред'явлення позову до суду з вимогою про стягнення штрафу. Між тим, [PERSON] звернувся з позовом до суду лише 21 листопада 2014 року (а.с.2-4), тобто з пропуском річного строку позовної давності. Позивачем не заявлене клопотання про поновлення та визнання поважними причини пропуску строків позовної давності. Таким чином, вимога позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] штрафу за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2080 грн. задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд, згідно положень ст.88 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, з [PERSON] в сумі 166 грн. 54 коп., виходячи з розрахунку: 15690 грн. (розмір задоволених позовних вимог) * 243 грн. 60 коп. (сума сплаченого судового збору) / 22950 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 166 грн. 54 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial