Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір 1356/К, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 18500,00 доларів США на термін до 25.03.2010 року. З метою забезпечення зобовязання за кредитним договором 27.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Однак, позичальник [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобовязання за договором. Станом на 18.12.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 22743,25 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 5422,25 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 7636,21 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 8591,65 доларів США; штраф (фіксована частина) 10,63 доларів США, штраф (процентна ставка) 1082,51 доларів США. На підставі наведеного, просить суд стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача заборгованість в розмірі 22743,25 доларів США, що еквівалентно в національній валюті відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 18.12.2015 року за курсом 23,65 грн. складає 534693,79 грн. згідно кредитного договору № 1356/К від 27.03.2007 року. 22.03.2017 року [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним, свої вимоги обгрунтовуючи тим, що 27.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір 1356/К, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 18500,00 доларів США на термін до 25.03.2010 року. Крім того, вказує, що в матеріалах справи знаходиться договір поруки від 27.03.2007 року № 1356/к, укладений від її імені з ПАТ КБ «ПриватБанк», якого вона не укладала. Просить суд визнати недійсним даний договір поруки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача [PERSON], який не з'явився за наявними матеріалами справи. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив суд позовні вимоги банку задовольнити. Зустрічний позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов визнав частково, просив суд відмовити в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині вимог до [PERSON] Зустрічний позов підтримав та просив суд задовольнити. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до частково задоволення, а зустрічний до задоволення поністю, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 27.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір 1356/К, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 18500,00 доларів США на термін до 25.03.2010 року. (а.с. 13-15). П. 4.1. кредитного договору передбачено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 цього договору, а також графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку №1 до даного договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 21 % річних (а.с. 15). Згідно п. 6.1 договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 2.2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.4.1, 4.1, 4.2, 4.3., 4.4 цього договору, строків повернення кредиту, передбачених графіком погашення, а також п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3 даного договору, винагороди передбаченої п.п. 4.5, 4.6 позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня (а.с. 15 на звороті). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобовязання за договором. З наданого письмового розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 18.12.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 22743,25 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 5422,25 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 7636,21 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 8591,65 доларів США; штраф (фіксована частина) 10,63 доларів США, штраф (процентна ставка) 1082,51 доларів США. (а.с. 4-8). Враховуючи що, відповідач [PERSON] істотно порушив умови кредитного договору, ст. 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в звязку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу, пені та процентів за користування кредитними коштами є правомірними і їх слід задовольнити в цій частині. Однак, суд не може погодитися з одночасним застосуванням позивачем цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді пені та штрафу, з наступних підстав. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені та штрафу у разі прострочення виконання зобов'язання. Із змісту позовної заяви вбачається що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на прострочення відповідачем виконання зобов'язання. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв'язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов'язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15, яка в силу статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права. З огляду на вищевикладене, на думку суду, не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача штрафів, оскільки до позивача вже застосована цивільно-правова санкція за порушення строку виконання грошового зобовязання пеня. Однак, як вбачається з вищенаведеного розрахунку, розмір пені значно перевищує суму кредиту. Згідно ч. 3 ст.549 ЦК України - пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем нарахована сума пені складає 8591,65 доларів США, при цьому заборгованості по тілу кредиту становить 5422,25 доларів США (а.с. 4). Частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Враховуючи те, що розмір пені значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків, виходячи з принципу розумності та справедливості суд вважає, що розмір пені слід зменшити до суми 54,2225 доларів США, що є співмірним із сумою заборгованості по кредиту та в силу вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України є самостійною підставою для зменшення розміру пені. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до частини першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.\~ Враховуючи, що умовами кредитного договору сторони визначили грошовий еквівалент зобовязань [PERSON] в доларах США, підлягає стягненню з позичальника сума боргу, визначена за офіційним курсом цієї валюти на день платежу. Так, як розмір пені судом зменшений до суми 5422,25 доларів США, а станом на 18.12.2015 року офіційний курс гривні до долара США відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 18.12.2015 року становив 23,51 грн., тому в гривневому еквіваленті вказаний розмір пені, який підлягає до стягнення разом із означеною вище сумою заборгованості, в даному випадку становитиме 127477,10 грн. (5422,25 доларів США х 23,51 грн.). За таких обставин, заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в користь ПАТ КБ «Приватбанк» становить розмірі 13058,46 доларів США, що еквівалентно в національній валюті відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 18.12.2015 року за курсом 23,51 грн. 307004,39 грн., з яких: 5422,25 доларів США, що еквівалентно в національній валюті відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 18.12.2015 року за курсом 23,51 грн. 127477,10 грн. заборгованість за кредитом; 7636,21 доларів США, що еквівалентно в національній валюті відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 18.12.2015 року 179527,29 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом та пеню в розмірі 127477,10 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 19). Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. В судовому засіданні встановлено, що про існування вказаного договору поруки [PERSON] дізналась лише тоді, коли ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом при ознайомленні з матеріалами справи. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Ухвалою суду від 22.05.2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої № 190 від 12.07.2017 року, підпис від імені [PERSON] в графі «Поручитель_____/[PERSON]В./» договору поруки № 1356/к від 27.03.2007 року виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 143-148). Положенням статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи, що оспорюваний договір поруки був укладений з порушенням вимог щодо його вчинення у письмовій формі, а саме не підписувався його стороною - поручителем [PERSON], що є підставою для визнання даного договору поруки недійсним. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial