Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

ПАТ «Держаний ощадний банк України» звернувся в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що 10.10.2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Державний ощадний банк України», найменування якого змінено на ПАТ «Держаний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3386, згідно якого останньому було надано кредит в розмірі 12500,00 грн. під 15,5% річних з кінцевим терміном повернення 09.10.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] і [PERSON] був укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідачі передали в іпотеку належне їм нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Однак, [PERSON] свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 20.03.2013 року загальна сума боргу за кредитним договором становить 293899,88 грн. Крім того, зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.08.2012 року ухвалено стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 243650,66 грн. Проте, вказане рішення не виконане, кошти банку не повернуті. У зв`язку з цим, просить суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить відповідачам, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , виселити всіх мешканців вказаної квартири та стягнути понесені судові витрати пов`язані з розглядом справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином. А тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності за наявними в справі доказами. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10.10.2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Державний ощадний банк України», найменування якого змінено на ПАТ «Держаний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3386, згідно якого останньому було надано кредит в розмірі 12500,00 грн. під 15,5% річних з кінцевим терміном повернення 09.10.2017 року (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору, не належним чином виконала взяті на себе зобов`язання, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості за договором, з якого вбачається, що станом на 20.03.2013 року заборгованість становить - 293899,88 грн. (а.с. 31). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] і [PERSON] був укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідачі передали в іпотеку належне їм нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-9). У відповідності до договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем термінів виконання якого-небудь із зобов`язань по кредитному договору. Згідно з ч. І ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставна і підлягає до задоволення в повному обсязі. Водночас, вимоги позивача щодо виселення відповідачів не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, умови виселення осіб з такого майна передбачені нормами ст. 109 ЖК України. Стосовно застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року та від 05 червня 2019 року в цивільних справах № 753/12729/15-ц та № 643/18788/15-ц відповідно, не відступаючи від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, дійшла таких висновків. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема іпотечного договору від 10.10.2007 року спірна квартира [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки з метою забезпечення кредитного договору, належала [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.12.1997 року та свідоцтв про право на спадщину за законом від 31.08.2004 року, тобто не була придбана за кредитні кошти. Отже, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити, а вимоги щодо виселення відповідачів - до задоволення не підлягають, оскільки останні не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача 229,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial