Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 004-06509-110313 від 11.03.2013 року у сумі 49957,84 грн. та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11.03.2013 року ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] уклали договір кредиту № 004-06509-110313, відповідно до якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України, встановивши на день укладання договору ліміт кредитної лінії в сумі 38500,00 грн., срок ліміту кредитної лінії становить 364 календарних дні. Згідно з умов договору, відповідач зобов'язаний щомісяця в строки, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість станом на 05.06.2014 року на загальну суму 49975,84 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача не з'явився, в позовній заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення 22299,59 грн. заборгованості по тілу кредиту та 12705,00 грн. заборгованості по простроченому тілу кредиту. В частині стягнення заборгованості по комісії за в розмірі 14971,25 грн. просила відмовити про, що подала письмові заперечення проти позову. Також в судовому засіданні пояснила, що нарахування комісії банком є явно несправедливим та необгунтованим. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази,, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 11.03.2013 року між ПАТ «Дельта Банк»» та [PERSON] укладено договір № 004-06509-110313 про відкриття карткового рахунку. Згідно з п. 2.3 Частини 2 Договору, Банк встановлює ліміт Кредитної лінії у розмірі 38500,00 грн. На підставі п. 2.4 Частини 3 Договору, кредитування Рахунку в межах Кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п. 2.4 Частини 2 Пропозиції. Кожен наступний ліміт Кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених Сторонами у Пропозиції та не потребує підписання додаткових угод до Пропозиції. Відповідно до п. 7.1 Частини 3 Договору, складовою та невід'ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи банку. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Судом встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу, відповідач взятих на себе зобов'язань за кредитним № 004-06509-110313 від 11.03.2013 року не виконала, у зв'язку з чим станом на 05.06.2014 року виникла заборгованість в розмірі 49975,84 грн., що складається з наступного: 22299,59 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 12705,00 грн. - заборгованість по простроченому тілу кредиту, 14971,25 грн. - заборгованість по комісії. Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом на 05.06.2014 року. Однак, проаналізувавши умови спірного кредитного договору, суд вважає, що позивачем необґрунтовано включено до суми заборгованості заборгованість по комісії у розмірі 14971,25 грн., виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Такі висновки зробив Верховний Суд України у Постанові від 12.08.2012 року у справі № 6-80цс12. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, згідно з вимогами ЦК України поняття комісії притаманне лише договору комісії. Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно з ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Встановивши в договорі комісію за управління кредитом , кредитодавець не надав суду даних про те, які саме послуги він за вказану комісію надав позичальникові. Таким чином, комісія це не проценти в розумінні ст. 1054 ЦК України і не вид забезпечення зобов'язання в розумінні ст. 546 ЦК України, а як вбачається з договору плата за управління кредитом. При цьому кредитний договір не містить істотних умов, які саме послуги по управлінню кредитом повинен здійснювати банк за цю плату. Нараховану комісію не можна вважати і витратами позичальника за оформлення та обслуговування договору, оскільки такі витрати передбачені розділами 4, 5 Тарифів до кредитного договору. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й плату за обслуговування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Системний аналіз наведених вище норм Закону, приводить суд до переконання, що при здійсненні будь-яких кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, що встановлені договором, у тому числі і в частині формулювання назв таких нарахувань, що забезпечило б прозорість і однозначність вимог банку. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи викладене, оцінюючи перелічені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що відповідачем допущено порушення умов кредитного договору № 004-06509-110313 від 11.03.2013 року, укладеного між сторонами, у зв'язку чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість станом на 05.06.2014 року у загальному розмірі 35004,99 грн., що включає в себе : 22299,59 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 12705,00 грн. - заборгованість по простроченому тілу кредиту. В частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією у сумі 14971,25 грн. вимоги позивача не підлягають задоволенню з тих міркувань, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також такі вимоги є несправедливими відповідно до ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 004-06509-110313 від 11.03.2013 року року, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 35004,99 грн. боргу за кредитним договором. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 350,00 грн. (70% від загального розміру позовних вимог) судових витрат.

Outcome: partial