Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) 13 серпня 2015 року звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 25 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 55 000 грн. на термін до 25 квітня 2019 року та зобовязувався щомісячно сплачувати щомісячний платіж, який складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно договору. У зв'язку з невиконанням з боку відповідача своїх зобов'язань, станом на 16 липня 2015 року виникла загальна сума кредиторської заборгованості у розмірі 286 422 грн. 65 коп., яка складається з: основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 58 397 грн. 17 коп.; відсотків у розмірі 85 397 грн. 25 коп.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 7 050 грн. 60 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань в розмірі 121\~700 грн. 36 коп.; фіксованої частини штрафу в розмірі 250 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 13 627 грн. 27 коп. Тому просить стягнути з відповідача цю суму заборгованості. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги Банку підтримав. Пояснив також, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про звернення на предмет іпотеки, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання зобовязання. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні вимоги Банку не визнала у звязку з повним виконанням з боку відповідача рішення суду від 11 вересня 2012 року щодо звернення стягнення на будинок, а саме: видана довіреність на імя представника банку на продаж предмету іпотеки, виселені та зняті з реєстрації всі особи, які були зареєстровані в будинку, передана домова книга та ключі від будинку. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог Банку відмовити. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Ч. 1 ст. 546 цього Кодексу передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Ч. 1 ст. 575 цього Кодексу встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 590 цього Кодексу, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4\~ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Докази, які надані суду, свідчать про наступне. Сторони 25 квітня 2007 року уклали кредитний договір № LGZ0GK02790002 (а. с. 8-10), згідно до умов якого [PERSON] отримав від позивача кредит у розмірі 55 000 грн. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 11 вересня 2012 року (а.с.23-24) в рахунок погашення заборгованості станом на 23 січня 2012 року у розмірі 102\~779 грн. 03 коп. за кредитним договором №LGZ0GK02790002 від 25 квітня 2007 року звернуто стягнення на будинок, розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Набережна, 112, шляхом продажу предмету іпотеки Банком. Під час досудового урегулювання спору про стягнення звернення на предмет іпотеки [PERSON] 13 грудня 2011 року знявся з реєстрації з цього будинку. Тобто відповідач виконав необхідні дії для виконання рішення суду, навпаки позивач не обґрунтував і відповідні докази про неможливість продажу предмета іпотеки або інші обєктивні причини, які перешкоджають виконанню вказаного рішення, суду не надав, при цьому продовжував нараховувати заборгованість за кредитним договором. Тому при наявності невиконаного рішення суду з вини позивача та ненадання доказів про зворотнє, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими. При цьому суд не може не враховувати засади справедливості та право відповідача на справедливий суд (ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод).

Outcome: dismissed