Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Наприкінці лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, він та [PERSON] є рідними братом та сестрою. [INFO] помер їхній батько [PERSON] За життя він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та на його ім'я було оформлено право власності на житловий будинок по [ADDRESS], який батьки збудували спільно за час перебування у шлюбі. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складалася з ? частини вказаного будинку. Інша половина належала матері [PERSON] Дану спадщину прийняла лише [PERSON], оскільки [PERSON] пропустив строк для її прийняття, а матір відмовилась від своєї долі у спадщині на користь [PERSON] Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом було помилково видано [PERSON] свідоцтво на весь житловий будинок, без урахування частини, належної матері. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті, саме позивач прийняв спадщину, проте при зверненні до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, з огляду на відсутність спадкового майна. У зв'язку з цим, [PERSON] змушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених спадкових прав. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2009 року його позов задоволено, а саме: визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON] [INFO], після смерті батька [PERSON], та визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] право власності на ? частину вказаного домоволодіння. Таким чином, вказане спадкове домоволодіння належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, відповідно позивачу - ? частина, та [PERSON] - ? частини. У даному житловому будинку постійно проживає [PERSON] разом з своєю сім'єю. Доступу до нього позивач не має. На пропозицію поділити вказане нерухоме майно у натурі [PERSON] ухиляється. Крім цього, [PERSON] стало відомо, що ще у 2008 році [PERSON] набула у власність усю присадибну земельну ділянку площею 0,10 га на підставі рішення Бориспільської міської ради від 13 листопада 2008 року та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Проте, при прийнятті даного рішення Бориспільською міською радою не було враховано належність ? частини житлового будинку [PERSON], тому право власності на вказану частину присадибної земельної ділянки мало бути передано позивачу, а не [PERSON] Тому, з урахуванням уточнених позовних заяв, [PERSON] просить: визнати незаконним та скасувати рішення Бориспільської міської ради від 13 листопада 2008 року№ 5042-42-V у частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,025 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться у [ADDRESS], в іншій частині рішення залишити без змін; визнати недійним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером [NUMBER], надану [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серії [NUMBER], в частині набуття нею права власності на земельну ділянку площею 0,025 га; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,25, яка знаходиться в [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; поділити житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також земельну ділянку загальною площею 0,10 га, які знаходяться в [ADDRESS], стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості його частки у вказаному нерухомому майні у розмірі 209692 гривень, припинивши право власності [PERSON] на ? частину від вказаного майна та визнати його на праві власності за [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11 квітня 2017 року, та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просили суд відмовити у задоволенні пред'явленого позову. Представник Бориспільської міської ради Лосінець Д.Ф. у судове засідання не з'явився. Надав до суду заяву, в якій вказав, що просить розглянути справу без його участі за наявними матеріалами справи та при вирішення спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду України від 17 листопада 2009 року визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті 07 листопада 2007 року матері [PERSON] право власності на ? частину будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями «А-1», сарай «Н», навіс «Ж», сарай «З», убиральня «Е», сарай «М», навіс «П», сарай «С», душ «Д», альтанка «Р», колодязь «К», каналізаційна яма «Л», огорожа «1-6» (т.2 а.с.8-10). Згідно п.б) ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. У відповідності до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської, чи Севастопольською міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходженням земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року №5042-42-V вбачається, що земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовується в [ADDRESS], передано безоплатно у власність [PERSON] (т.2 а.с.17-18,19) На підставі вищезазначеного рішення, 05 січня 2010 року [PERSON] отримала державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.21). Відповідно до положення ч.2 ст.1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Таким чином, Бориспільською міською радою було порушено право[PERSON] на отримання у власність частини земельної ділянки відповідно його частки у праві власності на житловий будинок та господарських будівлях і спорудах, що є необхідною умовою для забезпечення обслуговування ? частини спадкового будинку. Відповідно до п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, при прийнятті рішення №5042-42-V від 13 листопада 2008 року Бориспільською міською радою Київської області не було враховано належність на праві власності [PERSON] ? частини спадкового житлового будинку та господарських будівель і споруд. За таких обставин рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року №5042-42-V в частині передачі [PERSON] у власність земельної належить визнати незаконним та скасувати, а також виданий на підставі цього рішення державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], слід визнати недійсним. У відповідності до ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність). Згідно з п.в) та п.г) ч.1 ст.87 ЗК України паво спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами, а також за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 лютого 2015 року по справі №6-2цс15, на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,10 га, що розташовується за адресою: [ADDRESS], є обґрунтованими, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню. Крім цього, як вже встановлено, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовується в [ADDRESS]. При цьому [PERSON] належить ? частина даного житлового будинку. Вказана обставина підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 08 лютого 2010 року №25254838 (т.2 а.с.15). Виділ позивачеві ? частки житлового будинку є неможливим, вказана обставина встановлена висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №25-16 від 10 жовтня 2016 року, виконаної судовим експертом [PERSON] (т.2 а.с.82-99). Так, експертом вказано, що враховуючи об'ємно-планувальне рішення житлового будинку та інших споруд, фізичний знос їх конструктивних елементів, частки співвласників домоволодіння в одиницях площі (1/4 та 3/4) та зіставляючи їх з вимогами діючих нормативних документів, чинних на території України у галузі будівництва, розділити будинок, господарські будівлі та споруди по [ADDRESS], є технічно неможливим. Оскільки неможливо виконати вимоги пунктів ДБН, а саме: вимоги, яким передбачено мінімальний розмір ізольованої квартири в 30 кв.м., а також вимоги, якими передбачено мінімальний розмір загальної кімнати в однокімнатній квартирі 15 кв.м. (в даному випадку є тільки одна житлова кімната розміром понад 15 кв.м.). В свою чергу, поділ земельної ділянки площею 0,10 га, що знаходиться по [ADDRESS], відповідно до ідеальних часток кожного із співвласників у вказаному житловому будинку, господарських будівлях та спорудах є неможливим, оскільки згідно діючих вимог нормативних документів в галузі будівництва провести поділ житлового будинку по [ADDRESS] технічно неможливо. Крім цього, з дослідженого у судовому засіданні висновку судової будівельно-технічної експертизи, встановлено, що ринкова вартість ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] становить 153813 гривень. Водночас, згідно даних звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 20 березня 2017 року, виконаного суб'єктом оціночної діяльності асоціацією «УкрЕксПроБуд» (т.2 а.с.150-193) загальна вартість спірної земельної ділянки становить 304760 гривень. Відповідно вартість ? частини вказаної земельної ділянки складає 76190 гривень. Тому, вартість ? частини спірного житлового будинку та земельної ділянки становить 209692 гривень, саме такий розмір грошової компенсації [PERSON] просить стягнути з [PERSON], припинивши його право власності на ? частину даного нерухомого майна. У відповідності до положення ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями ч.1 та ч.3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом ч.1 та ч.3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Крім цього, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 19 лютого 2014 року №6-4ц14, відповідно до якої при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Із пояснень відповідача встановлено, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем вона позбавлена можливості сплатити позивачу грошову компенсацію вартості ? частини житлового будинку та земельної ділянки. Розмір компенсації є для неї досить значним, тому сплатити ці грошові кошти вона не може. Крім того з пояснень [PERSON] встановлено, що вона разом з своєю сім'єю проживає у спірному житловому будинку. Зважаючи на вказані обставини та враховуючи принципи справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що відповідач не має матеріальної змоги сплатити компенсацію вартості ? частини спірного житлового будинку та земельної ділянки. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанцій (т.1 а.с.2-4, т.2 а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3318 гривень 97 копійок, а також поніс витрати на за проведення судової експертизи у розмірі 2642 гривень 40 копійок (т.2 а.с.212,213). Зважаючи на те, що пред'явлені ним позовні вимоги задоволені частково, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у розмірі 1864 гривень 90 копійок. Крім цього, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається особі, яка його сплатила у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи те, що позивачем було зменшено розмір позовних вимог, тому судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, підлягає поверненню позивачу. На підставі викладеного та

Outcome: partial