Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

ПАТ «КБ «Даніель» звернувся з позовними вимогами до відповідачів - [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення з них 58 987,65 доларів США, відсотків по кредиту 5 487,65 доларів США, комісія 22 482,35 грн. та 613 834,15 грн. неустойки (пені). Ухвалою від 13.05.016 року Дніпровським районним судом за клопотанням сторін у порядку ст.. 37 ЦПК України, було залучено до участі в справі правонаступника ПАТ «КБ «Даніель» - ТОВ «Фінансова компанія «Контракт Плюс». Позовні вимоги про стягнення заборгованості, які були підтримані в судовому засіданні правонаступником ПАТ «КБ «Даніель» - ТОВ «Фінансова компанія «Контракт Плюс», обґрунтовані тим, що 31.07.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Даніель» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого був ПАТ «Комерційний банк «Даніель») та відповідачем-1 [PERSON] було укладено кредитний договір № Т-1071-04-КЗН. 21.10.2010 року додатковою угодою №1 до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року було внесено зміни до даного кредитного договору. Додатковою угодою №2 від 02.04.2012 року було внесено зміни до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у сумі 60 000,00 доларів США, а Позичальник зобов'язався повернути фактично отриманий кредит у термін до 30 липня 2012 року включно, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних відповідно до Додаткової угоди № 1: з 15 липня 2008 р. - по 20 жовтня 2010 р. - 16,5 %, з 21 жовтня 2010 року по 30 липня 2012 р - 13,5 %), щомісяця сплачувати комісію за управлінням кредитом у розмірі: за перших три роки - 0,3 % на суму ліміту кредитної лінії, починаючи з четвертого року кредитування - 0,3 % від заборгованості за кредитом, в строки та на умовах передбачених Договором, а також неустойку у розмірах та у випадках, передбачених цим договором. З метою забезпечення зобов'язань відповідача-1 перед позивачем по Кредитному договору у повному обсязі між банком і відповідачем-2 [PERSON] був укладений Договір поруки № 1013-04 від 31.07.2007 р. з відповідними Додатковими угодами №1 та № 2. Згідно з п.2.2 Договору поруки Відповідач-2 несе солідарну відповідальність з відповідачем-1 перед банком за належне виконання умов Кредитного договору. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, відповідач-1 зобов'язаний погашати кредит щомісяця шляхом внеску готівкових грошових коштів в касу банку або безготівкового перерахування не пізніше 25 числа поточного місяця, починаючи з серпня 2010 року, рівними частинами в сумі 2 500,00 доларів США. Згідно з п. 3.2.1. Кредитного договору, Позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит і сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, комісію в розмірі та терміни, що передбачені пунктами 1.1., 25.1-5.4, цього договору. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору за порушення відповідачем-1 будь-якого із зобов'язань по сплаті кредиту та/або відсотків за користування кредитом, комісії, передбачених п.п. 1.1, 5.1. - 5.4. позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,5м% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу включаючи день сплати заборгованості. Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору за порушення відповідачем-1 зобов'язань передбачених п. 4.3. щодо страхування майна, що є предметом застави, відповідач-1 сплачує позивачу за кожний випадок порушення штраф у розмірі 2% від суми отриманого кредиту. Згідно п. 7.4 Кредитного договору, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 5.1 здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне було бути виконане позичальником. Пунктом 7.5, Кредитного договору, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором установлюється сторонами тривалістю 5 років. Відповідач-1 не виконав свої обов'язки по Кредитному договору, чим порушив умов Кредитного договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка, станом на 08.08.2014 року, становить 58 987,65 дол. США, та 636 316,50 грн., та складається з: - суми кредиту - 53 500,00 доларів США; - суми не сплачених в строк відсотків за користування кредитом - 5 487,65 доларів США; - комісія - 22 482,35 грн.; - неустойки - 613 834,15 грн. Позивач звернувся до відповідача-1 з письмовою вимогою від 13.03.2014 року №1-04-1643, а до відповідача 2 - з письмовою вимогою від 13.03.2014 року №1-04-1645 про погашення заборгованості за Кредитним договором в повному обсязі. Такі вимоги позивача не були виконані відповідачами, що і стало підставою для звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав у повному обсязі позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідачів-2 [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти солідарного стягнення заборгованості з тих підстав, що на момент звернення позивача до відповідача-2 [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості, порука була припиненою, додаткова угода №2 між банком та [PERSON] не укладалася і не підписувалася, тому підстав для стягнення заборгованості з [PERSON], як з поручителя, немає. В частині вимог до [PERSON] представник просив відмовити через відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження розрахунку заборгованості, що підтверджує і висновок судової експертизи, проведеної у даній справі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Даніель», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Комерційний банк «Даніель», правонаступником всіх прав та обов'язків якого щодо відповідачів у даній справі, в свою чергу, є ТОВ «Фінансова компанія «Контракт Плюс», та [PERSON] було укладено кредитний договір № Т-1071-04-КЗН (т. 1 а.с. 3-8). 21.10.2010 року додатковою угодою №1 до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року було, якою було викладено внесено зміни до даного кредитного договору (т. 1 а.с. 9). Додатковою угодою №2 від 02.04.2012 року було знову внесені зміни до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року, зокрема, й щодо строків виконання зобов'язань (т. 1 а.с. 10). Відповідно до п. 1.1, Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у сумі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США, а Позичальник зобов'язався повернути фактично отриманий кредит у термін до 30 липня 2012 року включно, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних відповідно до Додаткової угоди № 1: з 15 липня 2008 р. - по 20 жовтня 2010 р. - 16,5 %, з 21 жовтня 2010 року по 30 липня 2012 р - 13,5 %), щомісяця сплачувати комісію за управлінням кредитом у розмірі: за перших три роки - 0,3 % на суму ліміту кредитної лінії, починаючи з четвертого року кредитування - 0,3 % від заборгованості за кредитом, в строки та на умовах передбачених Договором, а також неустойку у розмірах та у випадках, передбачених цим договором. З метою забезпечення зобов'язань відповідача-1 [PERSON] перед банком по Кредитному договорі, між позивачем і відповідачем-2 [PERSON] був укладений Договір поруки № 1013-04 від 31.07.2007 р. (т. 1 а.с. 11-12). 21.10.2010 року Додатковою угодою №1 до Договору поруки №1013-04 від 31.07.2007 року були внесені зміни у зазначений кредитний договір (т. 1 а.с. 13). Судом встановлено, що Додаткова угода №2 від 02.04.2012 року до Договору поруки №1013-04 від 31.07.2007 року не була підписана відповідачем-2 [PERSON], що підтверджується копією зазначеної угоди, яка знаходиться в матеріалах справи, поміченою як проект, і не спростовано позивачем, оскільки оригіналу додаткової угоди №2, яка б містила підпис відповідача-2 , суду не надано (т. 1 а.с. 14). Як роз'яснено в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до п. 5.1 Договору поруки в разі зміни будь-яких умов виконання зобов'язань за Кредитним договором, що збільшують розмір зобов'язань боржника, Сторони вносять відповідні зміни до умов цього договору шляхом укладення додаткових угод. Згідно з п. 5.2 Договору поруки зміни чи доповнення до умов цього Договору можливі лише за взаємною згодою Сторін, що оформлюються додатковою угодою Сторін в письмовій формі. Відповідно до Додаткової угоди №2 від 02.04.2012 року до Кредитного договору № Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року, п. 1.1 розділу 1. «Предмет договору» Кредитного договору, з 02.04.2012 року викладено в наступній редакції: «1.1 Банк надає Позичальнику кредит у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі 60 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути фактично отриманий кредит у термін до 30.07.2014 року включно, щомісячно сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 13,5 % відсотків річних, щомісячно сплачувати комісію за управління кредитом у розмірі за перших три роки - 0,3 5 на суму ліміту кредитної лінії, починаючи з четвертого року кредитування - у розмірі 0,3 % від заборгованості за кредитом, в строки та на умовах, передбаченого цим договором, а також неустойку у розмірах та у випадках, передбаченого цим договором…». Зазначені зміни були передбачені і в проекті Додаткової угоди №2 від 02.04.2012 року до Договору поруки №1013-04 від 31.07.2007 року. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-172цс12 від 20.02.2013 року, було викладено правову позицію стосовно припинення договору поруки за ч.1 ст. 559 ЦК України : «Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком». Як вбачається з Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року та Додаткової угоди №1 від 21.10.2009 року до зазначеного кредитного договору, позивачу було надано кредит у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії на термін до 30.07.2012 року, проте Додатковою угодою №2 від 02.04.2012 року до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року було здійснено відстрочку виконання кредитних зобов'язань до 30.07.2014 року. Враховуючи те, що суду не було надано належних доказів, які б підтвердили згоду поручителя на відстрочення виконання кредитних зобов'язань кредитором, зокрема, у вигляді укладання Додаткової угоди №2 до Договору поруки №1013-04 від 31.07.2007 року, є обґрунтовані вимоги представника відповідача-2 [PERSON] щодо припинення поруки даної особи. Такі доводи додатково підтверджуються також тим, що письмова вимога [PERSON], як поручителю, була направлена 13.03.2014р., у той час, як згідно додаткової угоди№1 до Договору поруки строк виконання зобов'язань за Кредитним договором визначений до 30.07.2012 року. Відтак, правові підстави для солідарного стягнення будь-якої заборгованості, що утворилася у [PERSON] за вказаним Кредитним договором, з [PERSON] відсутні. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору відповідач-1 [PERSON] зобов'язаний погашати кредит щомісяця шляхом внеску готівкових грошових коштів в касу банку або безготівкового перерахування не пізніше 25 числа поточного місяця, починаючи з серпня 2010 року, рівними частинами в сумі 2 500,00 доларів США. Згідно з п. 3.2.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит і сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, комісію в розмірі та терміни, що передбачені пунктами 1.1., 25.1-5.4, цього договору. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору за порушення відповідачем-1 будь-якого із зобов'язань по сплаті кредиту та/або відсотків за користування кредитом, комісії, передбачених п.п. 1.1, 5.1. - 5.4. Відповідач сплачує Позивачу за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу включаючи день сплати заборгованості. Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору за порушення відповідачем-1 зобов'язань передбачених п. 4.3. щодо страхування майна, що є предметом застави позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення штраф у розмірі 2% від суми отриманого кредиту. Згідно п. 7.4 Кредитного договору, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 5.1 здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне було бути виконане Позичальником. Пунктом 7.5, Кредитного договору, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором установлюється сторонами тривалістю 5 років. Відповідач-1 порушив умови Кредитному договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 08.08.2014 року заборгованість становить 58 987,65 дол. США, та 636 316,50 грн. і складається з: - сума кредиту - 53 500,00 доларів США; - сума не сплачених в строк відсотків за користування кредитом - 5 487,65 доларів США; - комісія - 22 482,35 грн.; - неустойка - 613 834,15 грн. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2015 року у даній справі призначалася судова економічна експертиза (т. 3 а.с. 158, 159). Згідно з висновком експерта від 28.08.2015 року №9411/15-45 -, «враховуючи зайву сплату за управління кредитом суми в розмірі 95 135,21 грн., на яку можливо було зменшити суму простроченого кредиту та/або суми відсотків за користування кредитом та інше (згідно першочерговості п.5.8 Кредитного договору); не відповідність розрахунку заборгованості умовам Кредитного договору, а також нормам чинного законодавства, розрахунок заборгованості від 08.08.2014р. (а.с. 15-26 том І), наданий ПАТ «КБ «Даніель» за Кредитним договором №Т-1071-04-КЗН (з Додатковими угодами до нього від 21.10.2010р. та від 02.04.2012р.), документально та нормативно не підтверджується». Відповідно до п. 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 255, Зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11.07.2003 року за № 583/7904, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Згідно з абз. 3 п. 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 255, Зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11.07.2003 року за № 583/7904, комісії за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов'язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантій, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо. Відповідно до п. 1.3 Положнення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, Затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 року № 279, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 03.08.2000 року за № 474/4695 (яке було чинним на момент укладання кредитного договору між сторонами), з метою недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальників (контрагентів банку) оцінка кредитних ризиків здійснюється за всіма кредитними операціями та коштами, що розміщені на кореспондентських рахунках, які відкриті в інших банках як у національній, так і в іноземній валюті. Банки самостійно визначають рівень ризику кредитних операцій, оцінюють фінансовий стан позичальників (контрагентів банку) та вартість застави в межах чинного законодавства. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків (яке було чинним на момент укладання кредитного договору між сторонами), з метою розрахунку резерву під кредитні ризики банки мають здійснювати класифікацію кредитного портфеля за кожною кредитною операцією залежно від фінансового стану позичальника, стану обслуговування позичальником кредитної заборгованості та з урахуванням рівня забезпечення кредитної операції. Судовий експерт дійшов до висновку про те, що щомісячна комісія за управління кредитом по Кредитному договору не може вважатись платою за надані послуги через відсутність самого предмету наданих послуг за цією комісією та невідповідності їх чинному законодавству, тому не повинна стягуватись. Оцінюючи даний висновок експерта і розрахунок заборгованості, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені з наступних підстав. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №3-29гс15, оскільки максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Оскільки пеня обчислена позивачем, що, зокрема, підтверджується первинними документами, висновком експерта, розрахунком заборгованості, в доларах США, а у позовній заяві лише зазначений її еквівалент, підстав для стягнення заявленої позивачем пені за порушення зобов'язань по сплаті кредиту, суд не убачає. Будь-яких доказів на спростування обставин щодо зайвого стягнення з відповідача-1 [PERSON] за управління кредитом суми в розмірі 95 135,21 грн., що відповідно до курсу НБУ за 07.08.2014 року (1 235,4879 грн. за 100 доларів США), що в еквіваленті становить 7 703,26 доларів США, суду не надано. Висновки експерта в цій частині є обґрунтованими, тому приймаються судом до уваги, натомість, доводи позивача про можливість здійснення неодноразових нарахувань і виплат в цій частині не є доведеними, тому оцінюються судом критично. Підтвердженими є суми заборгованості відповідача-1 за Кредитним договором в частині - суми кредиту - 53 500,00 доларів США; суми не сплачених в строк відсотків за користування кредитом - 5 487,65 доларів США. З урахуванням суми зайво стягнутих з відповідача-1 [PERSON] коштів за управління кредитом (в розмірі 95 135,21 грн., що в еквіваленті становить 7 703,26 доларів США), положень п. 5.8. Кредитного договору, згідно якого «при недостатності у Позичальника коштів для повного виконання зобов'язань за цим договором, зобов'язання по цьому Договору виконуються в наступній послідовності: 1) сума прострочених відсотків за користування кредитом, 2) сума простроченої комісії за управління кредитом, 3) сума простроченого кредиту, 4) сума відсотків за користування кредитом, 5) сума комісії за управління кредитом, 6) сума кредиту, 7) сума неустойки (пені, штрафи)», суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача-1 на користь позивача 51 284,39 доларів США (переплата враховуючи п. 5.8 Кредитного договору з остачею повністю покриває заборгованість по процентам відповідача-1 (7 703,26 доларів США - 5 487,65 доларів = 2 215,61 долари США; основна заборгованість в сумі 53 500,00 доларів США - 2 215,61 доларів США = 51 284,39 доларів США). Як роз'яснено в п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК, а згідно Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» у мотивувальній частині рішення при цьому, суд має навести грошовий еквівалент суми в національній валюті. Оскільки підлягає стягненню за неналежне виконання умов кредитного договору з відповідача-1 на користь позивача заборгованість в розмірі 51 284,39 дол. США, на виконання положень зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ, суд зазначає, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.06.2016 року ця сума становить 1 282 216,01 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Вищезазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача в сумі 6 890,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial