Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) у березні 2016 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року посилаючись на те, що 18.04.2006 року [PERSON] отримав кредит в сумі 14227,2 гривень за умови сплати процентів за користування кредитом в розмірі 25,08% річних. Однак [PERSON] свої зобовязання за договором від 18.04.2006 року належним чином не виконує, своєчасно суми щомісячної виплати по кредиту та процентах не вносить, внаслідок чого станом на 23.02.2016 року виникла заборгованість в сумі 126639,83 гривень, з яких 6753,22 гривень заборгованість за кредитом, 38243,81 гривень заборгованість за процентами, 81642,8 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, штрафи відповідно до п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 3465,34 гривень (процентна складова). Також позивач вважав, що від суми заборгованості 126639,83 гривень необхідно відняти суму 57332,97 гривень яка була стягнута зі [PERSON] на користь Банку рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2012 року. За таких обставин позивач просив суд стягнути зі [PERSON] на свою користь заборгованість за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року в сумі 73272,2 гривень та судовий збір в сумі 1378 гривень. Ухвалою суду від 16.06.2016 року провадження у справі в частині стягнення заборгованості за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року, яка виникла станом на 09.04.2014 року закрито, у звязку із тим, що набрали законної сили рішення суду ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Таким чином, після закриття провадження у справі, щодо частини позовних вимог, предметом судового розгляду є вимоги Банку про стягнення зі [PERSON] заборгованості за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року, яка виникла у період з 10.04.2014 року по 23.02.2016 року. Представники позивача будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, вказавши безпосередньо у позові про розгляд справи без їх участі. У судовому засіданні за його участі [PERSON], як представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що питання про стягнення заборгованості зі [PERSON] на користь Банку за договором від 18.04.2006 року вже неодноразово було предметом судового розгляду та існують судові рішення, які набрали законної сили, якими у задоволенні позовних вимог Банку до [PERSON] було відмовлено. Крім того Банк вводить суд в оману посилаючись на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2012 року, оскільки це рішення скасовано, про що Банку було достовірно відомо. Також представник позивача наполягав на застосуванні до вимог Банку наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Суд дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивачем суду надана копія Заяви позичальника №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року від імені [PERSON] з проханням надати строковий споживчий кредит в сумі 14227,20 гривень строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення 17.04.2009 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2,09% на місяць, для придбання меблів (а.с. 7). За розрахунком позивача (а.с. 5-6) [PERSON] станом на 23.02.2016 року має заборгованість за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року в сумі 126639,83 гривень, з яких 6753,22 гривень заборгованість за кредитом, 38243,81 гривень заборгованість за процентами, 81642,8 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, штрафи в сумі 500 гривень та 3465,34 гривень. Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а такожоспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 року у справі №202/26319/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - у задоволенні позову відмовлено. При цьому Банк просив суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року, яка виникла станом на 26.09.2012 року в сумі 57332,97 гривень, з яких 6753,22 гривень заборгованість за кредитом, 21428,29 гривень заборгованість за процентами, 25945,13 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, штрафи в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 2706,33 гривень (процентна складова) (а.с. 69). Суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що Банком не надано належних доказів на підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 14227,2 гривень, а крім того пропущено строк позовної давності. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 року у справі №202/26319/13-ц залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 року (а.с. 70-72), а отже набрало законної сили. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про пропуск Банком строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦК України та вказав на відсутність договору між сторонами про збільшення строку позовної давності. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі №711/3736/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - у задоволенні позову відмовлено. При цьому Банк посилався на те, що [PERSON] має заборгованість за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року, яка виникла станом на 09.04.2014 року в сумі 82855,10 гривень, з яких 6753,22 гривень заборгованість за кредитом, 28991,90 гривень заборгованість за процентами, 47109,98 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, штрафи в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 1436,42 гривень (процентна складова) (а.с. 92-94). Суд відмовляючи у задоволенні позову врахував обставини встановлені попередніми судовими рішення та застосував наслідки пропуску строку позовної давності. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі №711/3736/14-ц залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07.11.2014 року (а.с. 95-97), а отже набрало законної сили. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про пропуск Банком строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦК України. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст. 61 ЦПК). Відповідно до п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК). Оскільки попередніми судовими рішенням, які набрали законної сили встановлено, що строк давності споживчого кредиту за договором №DNH4KP21250073 від 18.04.2006 року минув, Банк не вправі вимагати зі [PERSON] повернення такого кредиту, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] у розглядуваній справі задоволенню не підлягають. Крім того суд вважає за необхідне вказати, що позивач достовірно знаючи про те, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2012 року скасоване, продовжує, як і у попередній справі №711/3736/14-ц посилатися на нього у своєму новому позові до [PERSON] та знов надаючи копію цього рішення суду як нібито чинного. При цьому Банк, всупереч обовязку передбаченому ч.3 ст. 131 ЦПК України не повідомив суд про наявність рішень Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2013 року і Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року, та ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 року і Апеляційного суду Черкаської області від 07.11.2014 року, які набрали законної сили. Такі дії позивача можуть свідчити або про недбалість осіб уповноважених на підготовку та подання позову або про умисні дії таких осіб, спрямовані на введення суд в оману. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. ст. 256-257, 266-267 ЦК України, п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed