Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 23 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 14 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання. Послалась на те, що вона на виконання договору позики від 20 травня 2014 року передала у позику відповідачу грошові кошти в сумі 6400 грн. 00 коп.. При цьому, остання зобовязалась у вересні 2014 року повернути суму позики, однак до теперішнього часу свої зобовязання не виконала, у звязку з чим сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а саме, з жовтня 2014 року по квітень 2015 року включно, склала 9432 грн. 42 коп.. Позивач також вказала, що прострочення боргу за період з 01 жовтня 2014 року по 13 травня 2015 року включно складає 225 днів, а тому сума трьох відсотків річних від неповернутої суми за вказаний період складає 118 грн. 36 коп.. За таких обставин [PERSON] вимушена була звернутися до суду за захистом порушених майнових прав із відповідним позовом. Крім того, у заяві позивач просить стягнути з [PERSON] суму понесених судових витрат. Позивач [PERSON]. була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином (а.с.18), однак в судове засідання не зявилась, письмово прохала розглянути справу за її відсутності, повідомивши судові про те, що вона підтримує доводи поданої заяви і прохає її задовольнити на підставі наявних у справі доказів та за участі повноважного представника позивача [PERSON] (а.с.13). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON]. В судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] підтримав позицію позивача [PERSON], прохав позов задовольнити, надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково посилаючись на те, що вона дійсно заборгувала позивачу [PERSON] грошові кошти за придбані в останньої з 2004 року спиртні напої, які погодилась повернути у разі наявності в неї такої можливості. Разом з тим, [PERSON] зазначила, що 20 травня 2014 року вона дійсно написала розписку про отримання від [PERSON] в борг грошових коштів в сумі 6400 грн., проте в той день отримала від позивача кошти лише в сумі 400 грн.. Суд, зясувавши позицію позивача, викладену в письмовій заяві, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 20 травня 2014 року [PERSON] передала у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6\~400 грн. 00 коп., а остання зобов'язалася повернути вказані грошові кошти у вересні 2014 року (а.с.5,27). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, позичальник [PERSON] своїм підписом у договорі підтвердила, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем і одержані позичальником повністю. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей Позичальник, як передбачено ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (стст.530,631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За умовами договору позики [PERSON] зобовязалася повернути [PERSON] запозичені грошові кошти у вересні 2014 року, тобто у строк до 01 жовтня 2014 року, однак свого обовязку не виконала. Таким чином, між сторонами по даній справі на підставі договору позики виникли відповідні зобовязання, за невиконання яких настає цивільно-правова відповідальність боржника, що відповідає вимогам статей 1049 і 1050 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 9550 грн. 78 коп., з яких: сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а саме, за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року включно, в розмірі 9432 грн. 42 коп., та сума трьох відсотків річних від неповернутої суми за період з 01 жовтня 2014 року по 13 травня 2015 року включно в розмірі 118 грн. 36 коп., з розрахунком розміру яких, проведеним позивачем, суд погоджується (а.с.4). Що стосується заперечень відповідача [PERSON] проти позову, то суд зазначає про їх безпідставність, виходячи з наступного. Так, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору або одержання грошей чи речей у меншій кількості не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК України). Однак відповідач [PERSON] не надала будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження одержання грошових коштів від [PERSON] в меншому розмірі, ніж це зазначено в договорі позики, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Разом із тим, у судовому засіданні відповідач підтвердила, що вона дійсно 20 травня 2014 року власноручно писала боргову розписку про отримання нею від [PERSON] грошових коштів в сумі 6400 грн.. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки позов задоволено, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при предявленні позову до суду (а.с.1).

Outcome: approved