Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 28 133 грн. 56 коп. та судові витрати у справі. Заявлені вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору про споживчий кредит №2203/10356 від 05.01.2018 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та боржником [PERSON], остання отримала кредит у сумі 25 000 грн. на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 56% річних, строком на 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше «05» січня 2023 року. За умовами зазначеного договору боржник зобов'язувалась здійснювати повернення кредиту рівними частинами у розмірі 416,67 грн. та сплату процентів, нарахованих на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до «20» числа місяця, наступного за звітним, починаючи з лютого 2018 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банком списуються в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів, відповідно до послідовності, визначеної договором. Проте взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 22.06.2018 утворилась заборгованість у вказаній вище сумі. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, позивач свого представника до суду не направив. Від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги ним підтримані повністю. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог ЦПК України, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно зазначивши про визнання позову в повному обсязі, проти його задоволення не заперечувала. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що 05.01.2018 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №2203/10356, на підставі якого остання отримала кредит у сумі 25 000 грн. на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 56% річних, строком на 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше «05» січня 2023 року (а.с.7-11). За умовами п.3.3.3. зазначеного договору [PERSON] зобов'язувалась здійснювати повернення кредиту рівними частинами у розмірі 416,67 грн. та сплату процентів, нарахованих на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до «20» числа місяця, наступного за звітним, починаючи з лютого 2018 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банком списуються в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів, відповідно до послідовності, визначеної договором. Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п.4.3.2. та п.4.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язується у строки, обумовлені цим договором, повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за цим договором, а у випадку порушення умов даного договору, достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, а також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в договорі, а також відшкодувати банку у повному обсязі збитки. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, станом на 22.06.2018 утворилась заборгованість у сумі 28 133 грн. 56 коп., яка складається із заборгованості за: кредитом - 23 749 грн. 99 коп.; відсотками - 4 195 грн. 97 коп.; пенею за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 187 грн. 60 коп.; 3% річних - 16 грн. 67 коп.; витрати від інфляції - 46 грн. 14 коп., що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а.с.6). Відповідно до ст.ст.526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватись належними чином, належними сторонами, відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства України. Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Умови договору відповідачем порушені, про що свідчить розрахунок, наданий ПАТ «Державний ощадний банк України». Щодо вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та витрат від інфляції, суд керується наступним. Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, просив стягнути з відповідача суму втрат від інфляції по нарахованим та несплаченим відсоткам та 3% річних. На підтвердження цих сум позивачем був наданий розрахунок Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені ст.625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, 3% річних підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Уклавши кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги розрахунок заборгованості відповідача по кредитному договору від 05.01.2018, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають повному задоволенню. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст. 142 ЦПК України, згідно яких у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved