Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

ПАТ «[PERSON] [PERSON]» (далі [PERSON]) 01.05.2015 року (дата здачі документів на пошту) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що 21.03.2006 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір №010/02-2/126/01-06 на підставі якого [PERSON] видано кредит в розмірі 35000 доларів США строком на 60 місяців зі сплатою 14% річних, який позичальник зобовязався повернути шляхом внесення щомісячних платежів в порядку та строки визначені договором. В подальшому до кредитного договору від 21.03.2006 року вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод. Однак відповідач свої зобовязання за кредитним договором виконує не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 16.02.2015 року заборгованість по кредиту становить 17254,91 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 2133,41 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів становить 236,33 доларів США. Вказану заборгованість разом із судовими витратами позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь. У вересні 2015 року позивач уточнив свої вимоги та зазначив, що станом на 25.08.2015 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 21.03.2006 року складається із заборгованості за кредитом в сумі 16417,52 доларів США, заборгованості по сплаті процентів в сумі 3458,25 доларів США та пені в сумі 18173,14 гривень, що еквівалентно 822,48 доларів США. Вказану суму заборгованості разом із сумою судового збору [PERSON] просив суд стягнути із [PERSON] на свою користь. У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, вказавши 21.03.2006 року між нею та Банком було укладено Генеральну кредитну угоду №010/02-2/126/01-06 про надання кредитних коштів, та кредитний договір №010/02-2/126/01-06 від 21.03.2006 року, який є додатком №1 до вказаної Генеральної кредитної угоди. Позивач за зустрічним позовом вважала, що Генеральна кредитна угода та кредитний договір від 21.03.2006 року є недійсним з наступних підстав. Так, вказана угода та договір укладені [PERSON] із Черкаською обласною філією АППБ «Аваль», яка є філією Банку та підписи працівників філії на оспорюваних договорах завірені круглою печаткою «Для угод». [PERSON] вважала, що застосування печатки «Для угод» суперечить ст. 207 ЦК України, ст. 181 ГК України, ДСТУ 4163-2006 та наказу МВС України №17 від 11.01.1999 року, оскільки така печатка могла бути використана тільки для внутрішніх документів Банку, а тому Генеральну кредитну угоду та кредитний договір від 21.03.2006 року укладено з порушенням встановленої законом письмової форми, що не відповідає ч.4 ст. 203 ЦК України. Крім того [PERSON] вважала сумнівними повноваження посадових осіб Банку, якими були складені Генеральна кредитна угода та кредитний договір від 21.03.2006 року, оскільки вони при підписанні договорів посилалися на довіреності посвідчені приватним нотаріусом, хоча [PERSON] мав право видати таку довіреність самостійно без нотаріального посвідчення. Також, на думку позивача за зустрічним позовом [PERSON] порушив вимоги ч.1 ст. 90, ст. 92 ЦК України оскільки відсутні докази наявності в особи, що підписала договори цивільної дієздатності та правоздатності, а тому [PERSON] укладала спірні договорі ні з Банком, а з окремими фізичними особа, які є посадовцями ЧОД АППБ «Аваль». Крім того договір іпотеки від 21.03.2006 року, яким було забезпечено у тому числі кредитний договір від 21.03.2006 року було посвідчено печаткою Черкаської обласної дирекції АППБ «Аваль» з кодом ЄДРПОУ відмінним від коду ЄДРПОУ Банку. Згідно п.1.2. Генеральної кредитної угоди загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати 55000 доларів США, або еквівалента у гривнях чи Євро. Вказана сума дорівнює 277750 гривень за курсом НБУ станом на 21.03.2006 року. Кредит виданий [PERSON] носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. Однак Генеральна кредитна угода та оспорюваний кредитний договір суперечать положенням ст. ст. 8, 99 Конституції України, ст. ст. 524, 533 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ч.3.3 ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які передбачають що грошовою одиницею України є гривня та зобовязання має бути виражене у гривні. Крім того [PERSON] просила врахувати, що згідно кредитного договору споживчий кредит надавався за рахунок коштів Європейського банку реконструкції та розвитку (далі ЄБРР). При цьому [PERSON] не міг видати споживчий кредит фізичній особі за рахунок коштів ЄБРР, також кредити за рахунок коштів ЄБРР не можуть бути використані на поповнення обігових коштів для торгівлі. Банк не зареєстрував спірні Генеральну угоду та кредитний договір від 21.03.2006 року в НБУ, як це передбачено постановою НБУ №270 від 17.06.2004 року. Крім того уклавши 18.12.2006 року із [PERSON] Додаток №2 до Генеральної кредитної угоди від 21.03.2006 року, яким передбачено видачу кредиту в сумі 23000 доларів США, [PERSON] порушив п.1.2. Генеральної кредитної угоди, згідно з яким загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати 55000 доларів США, а за кредитними договорами від 21.03.2006 року та 18.12.2006 року розмір такої заборгованості склав 58000 доларів США. Також Графік повернення кредиту та сплати відсотків не містив інформації про розрахунки у гривнях, а тому не відповідає нормам діючого законодавства. Банк порушив ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не навівши детальний розпис вартості кредиту для відповідача та не повідомивши у письмовій формі споживача перед укладанням кредитного договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Кредитний договір містить несправедливі умови про погашення кредиту та сплати відсотків в доларах США, що є порушенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.3 ст.13 ЦК України, Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року. В самому кредитному договорі вказано, що кредитні кошти призначені для використання на споживчі потреби. В договорі іпотеки заставна вартість квартири визначена у гривнях. Волевиявлення позичальника, як споживача при укладенні кредитного договору виражалося у діях по придбанню товару в розстрочку у гривнях, а видана валюта була формою видачі гривні і не відображала у свідомості позичальника валютних правовідносин. Тому у правовідносинах між сторонами відбувся дефект волі позичальника, а кредитний договір з визначенням іноземної валюти, як предмету кредиту, вчинений з приховуванням дійсних гривневих правовідносин, і такий правочин є удаваним згідно ст. 235 ЦК України. Також всупереч розяснення Міністерства доходів і зборів України від 17.07.2014 року, постанови правління НБУ №383 від 14.10.2004 року та ч.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 533 ЦК України у Банка при укладанні договорів з [PERSON] була відсутня відповідна ліцензія (дозвіл) НБУ на проведення операцій із валютними цінностями. Укладання Генеральної кредитної угоди суперечило змісту кредитної лінії, оскільки був відсутній графік вибірки кредитних коштів та письмові вимоги позичальника про надання кредитних коштів. [PERSON] не може бути примушена сплачувати платежі на незаконних засадах. Для видачі кредитних коштів мають застосовуватися десятизначні номери рахунків, а відкриття банківського (поточного) рахунку є обовязковою умовою для видачі кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси банку. Однак поточний рахунок на імя [PERSON] Банком не відкривався, та договір про його відкриття відсутній, позичальнику не присвоєно навіть конкретного позичкового рахунку. Заява про видачу готівки [PERSON] відсутня. Меморіальний ордер проводки 2203-2620 також відсутній, а використання Банком аналітичного рахунку 2203 є грубим порушенням Інструкції про касові операції в банках України. За таких обставин невідомо, як позичальник міг отримати кредитні кошти. Для погашення кредитних коштів також мають застосовуватися десятизначні номери рахунків, однак такі номери в оспорюваних договорах відсутні. В Генеральній кредитній угоді та кредитному договорі від 21.03.2006 року [PERSON] не розяснено, що валютні ризики повязані з підвищенням вартості валюти (долару США) покладені тільки на позичальника, чим [PERSON] порушив ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.5 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. А позичальник, яка не є фахівцем в галузі фінансів, не могла передбачити, що девальвація гривні з 21.03.2006 року по теперішній час складе майже 500%. Банк не надав [PERSON] інформації відносно предмета договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору валюти кредиту чим поставив позичальника у нерівні з банком умови, що призвело до значного подорожчання послуг за кредитним договором. За таких обставин [PERSON] просила суд визнати недійсними Генеральну кредитну угоду №010/02-2/126-06 від 21.03.2006 року та додаток №1 Кредитний договір №010/02-2/126/01-06 від 21.03.2006 року, а також застосувати наслідки недійсності правочину передбачені ч.2 ст. 230 ЦК України. Ухвалою суду від 17.12.2015 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження із первісним позовом. У судових засіданнях за їх участі представники позивача, - [PERSON] та [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити, підтвердили обставини викладені у позові. Проти зустрічного позову представник позивача [PERSON] заперечувала вважаючи, що відсутні правові підстави для визнання недійсними Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року; також подала заяву про застосування позовної давності до вимог [PERSON] за зустрічним позовом, звертаючи увагу, що відповідач була знайома із Генеральною кредитною угодою та кредитним договором від 21.03.2006 року з моменту їх підписання, а крім того у жовтні 2010 року [PERSON] вже звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у тому числі за кредитним договором від 21.03.2006 року. Однак на той час спір було врегульовано в добровільному порядку наслідком чого стало укладення додаткової угоди №3 від 15.11.2010 року між Банком та [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судових засіданнях за її участі позовні вимоги ПАТ «[PERSON] [PERSON]» не визнала, натомість підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити. Не заперечувала факту укладення із Банком Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року, однак пояснила, що кредитних коштів в сумі 35000 доларів США від Банку не отримувала. Представники [PERSON], - [PERSON], та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги Банку не визнали, наполягали на задоволенні зустрічного позову [PERSON]. У своїх письмових та усних запереченнях проти первісного позову представники [PERSON] підтвердили доводи наведені у зустрічному позові, та додатково зазначили, що Банком не надано доказів, що Генеральна кредитна угода від 21.03.2006 року набула чинності і вступила в дію, а [PERSON] користувалася кредитною лінією за цією угодою. Крім того просили врахувати, що після 16.10.2011 року у звязку зі змінами до Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, а тому надання споживчих кредитів в іноземній валюті після 16.10.2011 року у тому числі у формі траншів за кредитною лінією, кредиту овердрафт, тощо буде порушенням законодавства України. Проведення банком реструктуризації споживчих кредитів в іноземній валюті після 16.10.2011 року можливо лише за умови, якщо при цьому не відбуватиметься додаткового кредитування в іноземній валюті. Банком суду не представлено доказів надання [PERSON] кредиту у сумі 35000 доларів США згідно договору від 21.03.2006 року. Довідка Банку про те, що всі документи дня відділень Черкаської обласної дирекції за 2006 рік знищені суперечить вимогам постанов НБУ №327 від 23.12.1996 року та №601 від 08.12.2004 року, оскільки первинна бухгалтерська документація не може бути знищена до закриття кредиту, а у випадку знищення таких документів кредит вважається погашеним. Надані Банком суду документи, - зведений меморіальний ордер від 21.03.2006 року, перегляд стану особових рахунку від 23.11.2015 року та виписка по рахунку №2620847783 оформлені неналежним чином, не є первинними бухгалтерськими документами та не доказують факту надання кредитних коштів [PERSON]. Зарахування коштів на рахунок №2203512086, власником якого не є [PERSON] не доводить отримання готівки відповідачем. Також [PERSON] та її представники заперечували проти застосування до їх вимог за зустрічним позовом позовної давності, оскільки [PERSON] про порушення своїх прав Банком довідалася лише після отримання ухвали суду від 28.05.2015 року про відкриття провадження у розглядуваній справі. При підписанні Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року [PERSON] бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору товарів (послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання внаслідок введення її в оману банківською установою. Крім того згідно п.11.3 Генеральної кредитної угоди у випадку виявлення розбіжностей в змісті різних примірників цієї угоди перевага надається тому примірнику, що знаходиться у кредитора, а тому [PERSON] про порушення своїх прав дізналася тільки після ознайомлення із оригіналом примірника угоди кредитора. Подаючи до суду заяву про застосування позовної давності [PERSON] тим самим визнав, що Генеральна кредитна угода та кредитний договір від 21.03.2006 року укладені з грубим порушенням законодавства України та [PERSON], як правопорушник намагається уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Суд вислухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 21.03.2006 року між АППБ «Аваль», як кредитором, та [PERSON], як позичальником, було укладено Генеральну кредитну угоду №010/02-2/126-06 за умовами якої (п.п. 1.1., 1.2.) кредитор зобовязався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди, при цьому загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках цієї угоди кредитами не повинен перевищувати 55000 доларів США або еквіваленту у гривнях чи Євро. Всі позики, як і відсотки по них, згідно п.2.2 Угоди повинні сплачуватися у тій самій валюті, в яких їх було надано (т.2 а.с. 43-44). До Генеральної кредитної угоди від 21.03.2006 року Банком та [PERSON] були укладені наступні Додаткові угоди: - Додаткова угода №1 від 15.11.2010 року, якою зокрема строк дії Генеральної кредитної угоди продовжено по 18.03.2016 року; - Додаткова угода №2 від 19.04.2012 року, якою зокрема строк дії Генеральної кредитної угоди продовжено до 18.03.2022 року. 21.03.2006 року між АППБ «Аваль», як кредитором та [PERSON], як позичальником, укладено Додаток №1 до Генеральної кредитної угоди №010/02-2/126-06 від 21.03.2006 року - Кредитний договір №010/02-2/126/01-06 (т. 1 а.с. 5-8, т.2 а.с. 45) за умовами якого кредитор надає позичальнику споживчий кредит за рахунок коштів Європейського Банку Реконструкції та Розвитку (ЄБРР) в сумі 35000 доларів США зі сплатою 14% річних терміном на 60 місяців та погашенням відповідно до Графіка (п.1.1.). Погашення основного боргу по кредиту і сплату відсотків позичальник здійснює в доларах США (п.3.3.). Графіком погашення передбачено обовязок [PERSON] вносити щомісячні платежі для погашення кредиту та процентів. До кредитного договору від 21.03.2006 року Банком та [PERSON] були укладені наступні Додаткові угоди: -Договір про зміни №1 від 27.01.2009 року (т.2 а.с. 52-53) яким, зокрема, змінено графік погашення кредиту та процентів; -Додаткова угода №2 від 29.04.2009 року (т.1 а.с. 17-20), якою, зокрема, збільшено строк кредитування з 60 до 72 місяців, а також змінено Графік погашення кредиту та процентів. [PERSON] Банком надані кредитні канікули на період з 29.04.2009 року до 26.03.2010 року шляхом зменшення розміру щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та зміни строку його сплати; -Додаткова угода №3 від 15.11.2010 року (т.2 а.с. 48-50), якою, зокрема, збільшено розмір процентів за користування кредитом з 14 до 15 процентів річних, а також встановлено, що кредит надається на строк до 21.03.2015 року включно з погашенням відповідно до Графіка. Крім того сторони дійшли згоди про те, що на дату укладання цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за кредитним договором від 21.03.2006 року становить 20291,82 доларів США, з яких 19033,3 доларів США заборгованість за кредитом, 171,58 доларів США заборгованість з погашення процентів, 1086,94 доларів США заборгованість з погашення процентів строк сплати якої настав (Заборгованість за процентами). При цьому з 15.11.2010 року фактична заборгованість за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, у звязку з чим відбувається зміна сум щомісячних погашень заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів; -Додаткова угода №4 від 19.04.2012 року (т.1 а.с. 9-13), якою зокрема строк повернення кредиту визначено як 21.03.2021 року, у звязку із чим змінено Графік погашення. Сторони дійшли згоди, що станом на 19.04.2012 року фактична заборгованість позичальника по сплаті суми кредиту становить 18625,37 доларів США, а заборгованість строк сплати якої настав складає: 2842,47 доларів США заборгованість з погашення суми кредиту, 2176,24 доларів США заборгованість з погашення процентів. На підставі цієї додаткової угоди з 19.04.2012 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, при цьому відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів. Кредитором прощено позичальнику пеню в сумі 1364,52 доларів США. Представниками Банку та [PERSON] в письмовій формі складені Таблиці визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором від 21.03.2006 року (т.1 а.с. 14, т.2 а.с. 51). ПАТ «[PERSON] [PERSON]» є правонаступником АППБ «Аваль», що не заперечувалось у судовому засіданні сторонами та підтверджено витягом зі Статуту Банку (т.1 а.с. 29-31). Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути кредитодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України). Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем (т.1 а.с. 85-92), станом на 25.08.2015 року розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 21.03.2006 року становить: 16417,52 доларів США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена 354,66 доларів США; 3458,25 доларів США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена 3259,87 доларів США; пеня 18173,14 гривень. При цьому проценти за користування кредитом у період з 21.03.2006 року по 14.11.2010 року нараховані виходячи зі ставки 14% річних, а з 15.11.2010 року за ставкою 15% річних згідно Додаткової угоди №3 до кредитного договору. Пеня за порушення термінів повернення кредиту та процентів розрахована позивачем за один рік з серпня 2014 року по серпень 2015 року на підставі п.6.5.1. Кредитного договору від 21.03.2006 року, яким розмір такої пені встановлено на рівні 0,1% за кожен день прострочення від суми платежу по процентах та основному боргу. Визначення суми пені у гривні відповідає вимогам як кредитного договору так і вимогам законодавства України, а саме статтям 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», а також правовим позиціям Верховного Суду України (зокрема Постанова від 01.04.2015 року справа №3-29гс15). Відповідачем суду не надано доказів, які б спростовували правильність наведеного Банком розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 21.03.2006 року. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 13.03.2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про дострокове повернення кредиту, процентів та сплату пені за кредитним договором від 21.03.2006 року у звязку із простроченням позичальником виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту відповідно до Графіка (т.1 а.с. 21). При цьому згідно розрахунку позивача (т.1 а.с. 85-92), - станом на березень 2015 року позичальник більше чотирьох місяців поспіль не здійснював погашення заборгованості за кредитом та процентами згідно Графіку погашення. За таких обставин суд приходить до висновку, що 21.03.2006 року між Банком та [PERSON] укладено Генеральну кредитну угода та кредитний договір, умови яких щодо повернення кредиту та сплати процентів позичальником належним чином не виконані, а тому позовні вимоги ПАТ «[PERSON] [PERSON]» необхідно задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість за Кредитним договором №010/02-2/126/01-06 від 21.03.2006 року, яка виникла станом на 25.08.2015 року, а саме заборгованість за кредитом в сумі 16417,52 доларів США, заборгованість за процентами в сумі 3458,25 доларів США та пеню в сумі 18173,14 гривень. Крім того згідно правил ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь Банку необхідно стягнути судовий збір в сумі 3654 гривні сплачений позивачем при зверненні до суду (т.1 а.с. 4). Щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентам в іноземній валюті (долари США), необхідно зазначити наступне. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. АППБ «Аваль», правонаступником якого є позивач, на час укладання Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року мало Банківську ліцензію НБУ №10 від 03.12.2001 року на право здійснення банківських операцій (т.1 а.с. 32), а також Дозвіл НБУ №10-3 від 10.02.2004 року (т.1 а.с. 33-35) на право здійснення, у тому числі операцій з валютними цінностями. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки у Генеральній кредитній угоді та кредитному договорі від 21.03.2006 року чітко визначено, що погашення кредиту та процентів здійснюється позичальником в доларах США, то із відповідача на користь Банку заборгованість за кредитом та процентами необхідно стягнути в іноземній валюті (доларах США), без зазначення її еквіваленту у гривні. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року справа №6-145цс14. Вирішуючи вимоги [PERSON] за зустрічним позовом суд виходить з наступного. Доводи відповідача та її представників щодо використання печатки «Для угод» при укладанні Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року, а також повноважень осіб, що підписали такі договори не можуть бути прийняті судом, як підстава для визнання правочинів недійсними. При цьому суд враховує, що [PERSON] прийняв до виконання укладені 21.03.2006 року договори, схвалює та не оспорює дії своїх представників при підписанні ними правочинів із [PERSON] 21.03.2006 року. Черкаська обласна дирекція ПАТ «[PERSON] [PERSON]» є відокремленим підрозділом Банку, а не самостійною юридичною особою, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру (т.1 а.с. 77-83). Посилання представників відповідача на те, що [PERSON] уклала договори не з Банком, а з окремими фізичними особами є помилковим. Щодо факту виконання Банком своїх зобовязань за кредитним договором від 21.03.2006 року про надання [PERSON] кредиту в сумі 35000 доларів США необхідно зазначити наступне. Представником позивача надано суду інформацію з електронної бази даних Банку про наявність Зведеного кредитового валютного мемоордеру №/126/01-06 від 21.03.2006 року про надання [PERSON] кредиту в сумі 35000 доларів США шляхом перерахування коштів з банківського рахунку №2203512086 на банківський рахунок №2620847783 відкритий на імя [PERSON] (т.1 а.с. 112). Належність банківського рахунку №2620847783 [PERSON] підтверджена Договором від 02.12.2005 року між [PERSON] та Банком про відкриття і ведення рахунку до запитання в доларах США (т.1 а.с. 113), а також Заявою [PERSON] від 02.12.2005 року до Банку про відкриття рахунку в доларах США (т.1 а.с. 114). Судом було задоволено клопотання відповідача про витребовування в Банку для огляду у судовому засіданні оригіналу меморіального ордеру №/126/01-06 від 21.03.2006 року. Натомість, представник позивача [PERSON] суду пояснила, що оригінал вказаного меморіального ордеру на даний час відсутній, на підтвердження чого надала довідку від 17.12.2015 року №01-03-00-0-2/12-15 за підписом завідуючої архівом Черкаської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про те, що оскільки згідно ст. ст. 303. 674, 745 «Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання», - строк зберігання касових та меморіальних документів дня становить 5 років то усі документи дня відділень м. Черкаси Черкаської обласної дирекції за 2006 рік (касові та меморіальні в кількості 2665 справ) виділені до знищення згідно з актом №23 від 01.12.2011 року та передані на переробку до ПП «Вторинка» 06.04.2012 року (т.1 а.с. 203). Разом з тим, суд вважає, що у розглядуваній справі, сама по собі відсутність оригіналу меморіального ордеру від 21.03.2006 року не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову, оскільки факт надання Банком [PERSON] кредиту в розмірі 35000 доларів США необхідно встановлювати з урахуванням всіх обставин справи зясованих судом та сукупності досліджених доказів. Так про отримання відповідачем кредиту згідно умов договору від 21.03.2006 року свідчать дії самої [PERSON], яка: - після 21.03.2006 року на протязі 9 років, більше як 150 разів здійснювала погашення валютної заборгованості за кредитним договором від 21.03.2006 року (останній платіж, в межах позовних вимог, здійснено у квітні 2015 року); - неодноразово укладала із Банком Додаткові угоди, як до Генеральної кредитної угоди так і до кредитного договору (27.01.2009 року, 29.04.2009 року, 15.11.2010 року, 19.04.2012 року), в окремих з яких, Сторонами, узгоджувався у тому числі і розмір заборгованості за кредитом та процентами в доларах США; - після звернення у жовтні 2010 року Банку до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення з неї заборгованості, у тому числі за кредитним договором від 21.03.2006 року (т.2 а.с. 69-73), замість того, що б доводити у суді факт не надання їй позивачем кредиту в сумі 35000 доларів США, уклала з Банком 15.11.2010 року Додаткову угоду №3 від 15.11.2010 року до кредитного договору від 21.03.2006 року в якій визнала свою заборгованість в сумі 20291,82 доларів США; - у своїй анкеті-заяві від 14.12.2006 року на отримання іншого кредиту в ПАТ «[PERSON] [PERSON]» вказала про наявність в неї діючого кредиту в сумі 35000 доларів США виданого Банком 21.03.2006 року (т.1 а.с. 207). Виписки про рух коштів по рахунках (т.1 а.с. 208-220) свідчать про проведення 21.03.2006 року банківської операції із надання Банком кредиту [PERSON] в розмірі 35000 доларів США із використанням банківських рахунків №2620847783 (рахунок відкритий на імя [PERSON] за договором від 02.12.2005 року) та №2203512086 (рахунок на якому після надання кредиту [PERSON] обліковував заборгованість позивача із повернення кредиту та на який зараховувалися кошти внесені [PERSON] на погашення тіла кредиту). Використання рахунку №2203512086 для обліку і погашення заборгованості за кредитом, а рахунку №2208430495 для обліку і погашення заборгованості за процентами по кредитному договору від 21.03.2006 року чітко визначено підписаним [PERSON] Додатком №2 (Графік погашення) до Кредитного договору від 21.03.2006 року (т.2 а.с. 53). Вказані обставини в своїй сукупності дають суду підстави вважати доведеним факт надання Банком [PERSON] 21.03.2006 року кредиту в розмірі 35000 доларів США за Генеральною кредитною угодою та кредитним договором від 21.03.2006 року. Збільшення процентної ставки з 14% до 15% за кредитним договором від 21.03.2006 року було вчинено не в односторонньому порядку Банком, а за домовленістю сторін викладеною в Додатковій угоді від 15.11.2010 року, а тому не суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.1056-1 ЦК України. Суд вважає, що Генеральна кредитна угода та кредитний договір від 21.03.2006 року не суперечать вимогам законодавства України, які існували щодо таких договорів на час їх укладання, а перевірка оспорюваних договорів на їх відповідність законодавчим актам, які були прийняті після укладання цих договорів чи їх окремих частин, буде суперечити принципам дії закону у часі. Щодо права Банку укладати із [PERSON] в рамках Генеральної кредитної угоди кредитний договір від 18.12.2006 року про видачу кредиту на суму 23000 доларів США, необхідно зазначити, що предметом розгляду у даній справі не є правова оцінка кредитного договору від 18.12.2006 року. В той же час, як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором від 21.03.2006 року (т.1 а.с. 85) станом на 18.12.2006 року розмір заборгованості [PERSON] за цим договором не перевищував 32000 доларів США, в той час, як Генеральна кредитна угода передбачала що розмір позичкової заборгованості за наданими кредитами не повинен перевищувати 55000 доларів США. Щодо видачі Банком [PERSON] кредиту в іноземній валюті за рахунок коштів ЄБРР, то сам по собі цей факт не є підставою для визнання недійсними Генеральної кредитної угоди чи кредитного договору від 21.03.2006 року. Крім того суду не надано доказів про будь-які претензії чи зауваження до Банку щодо цих операцій з боку НБУ чи ЄБРР, а також незгоду [PERSON]І, як на час укладання договору так і протягом 9 років після цього, на отримання кредиту за рахунок коштів з походженням вказаним у кредитному договорі від 21.03.2006 року. Інші доводи [PERSON] та її представників наведені у зустрічному позові, не містять передбачених законом підстав для визнання правочинів недійсними. Таким чином, розглянувши доводи зустрічного позову, судом не встановлено правових підстав для визнання недійсними Генеральної кредитної угоди та кредитного договору від 21.03.2006 року та застосування наслідків недійсності вказаних правочинів, а тому у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «[PERSON] [PERSON]» необхідно відмовити. На підставі ст. ст. 15-16, 202-204, 526, 533, 612, 1048-1050, 1054-1055 ЦК України,

Outcome: approved