Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 14\~703,32 грн за кредитним договором від 11 травня 2011 року (далі кредитний договір). У обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного кредитного договору, відповідач отримала кредит у розмірі 3500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та позивачем договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому сторонами розмірі. У свою чергу, відповідач зобовязання за договором не виконала, оскільки своєчасно не надавала позивачу кошти для погашення кредиту, у звязку із чим станом на 31 травня 2016 року відповідач має заборгованість в сумі 14\~703,32 грн. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, проте у клопотанні (а.с. 39), представник позивача [PERSON] просить суд розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Окрім того, представник позивача у клопотанні посилається на те, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а відтак, ураховуючи згоду представника позивача слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 11 травня 2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, оформлений у вигляді анкети-заяви [PERSON] (а.с. 6). У анкеті-заяві також зазначено, що [PERSON] народилась 14 вересня 1972 року, її ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серія КК № 825042, виданий Татарбунарським РВ УМВС 9 січня 2002 року, місцем проживання [PERSON] є: Одеська область, м. Татарбунари, вул. Свердлова, 3 (а.с. 6). У той же час, позов у цій справі подано до [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], проживаючої у [INFO]. При цьому, із копії паспорта останньої АВ 026285, доданої до позовної заяви (а.с. 33), вбачається, що паспорт [PERSON] видано ще 14 жовтня 1999 року, доказів того, що вона змінювала свої прізвище імя та по батькові позивачем суду не додано. Отже, позов у цій справі поданий до [PERSON], проте доказів укладення з нею кредитного договору та наявності у неї заборгованості перед позивачем суду також не надано. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У пункті 3 частини 1 ст. 215 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначається чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким. Отже, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Суд своєю чергою повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частинами 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Під час розгляду цієї справипозивач не довів належними та допустимими доказами обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, а саме факту укладення кредитного договору з [PERSON] та наявності у неї заборгованості перед позивачем, відтак позивачем не доведено порушення відповідачем його права та законних інтересів, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У звязку із відмовою в позові, судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed