Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що неповнолітня дитина знаходиться на обліку служби у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, як така, що перебуває у складних життєвих обставинах. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки без поважних причин не піклується про належний фізичний та духовний розвиток сина та його навчання. Відповідач не бажає, щоб дитина проживала з ним в одному будинку, що також свідчить про ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] звернувся до суду із позовом до Служби у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненької області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Здолбунівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] , в якому просить суд ухвалити рішення, яким скасувати здійснене відповідно до рішення суду усиновлення неповнолітнього [PERSON] , внести відповідні зміни в актовий запис про народження [PERSON] та передати його на опікування Служби у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації. В обгрунтування позову зазначає, що відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08.04.2005р. він з дружиною усиновили неповнолітню дитину. В зв`язку з усиновленням до актового запису про народження дитини були внесені відповідні зміни і прізвище, ім`я, по батькові дитини було вказано, як [PERSON] . Незважаючи на всі зусилля дитина так і не почала сприймати їх як своїх батьків, не проявляла до них елементарної поваги, як до старших людей і осіб, які її доглядають та забезпечують. На зауваження син не реагує, провокує суперечки та проблеми, обманює, зневажливо ставиться до нього, бабусі та інших людей. Він остаточно переконався, що подальше проживання з сином та його виховання є неможливим, він не може виконувати свої батьківські обов`язки. Враховуючи наведене вважає, що є всі підстави для скасування усиновлення на підставі п.3 ч.1 ст.238 СК України, а саме: у зв`язку з тим, що між ним та сином склалися, незалежно від його волі, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання ним своїх батьківських обов`язків. Ухвалою Здолбунівського районного суду від 10.09.2019 року справу за позовом Органу опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та справу за позовом [PERSON] до Служби у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Здолбунівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] про скасування усиновлення було об`єднано в одне провадження. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування позов про позбавлення батьківських прав підтримав повністю та просить задовільнити його з підстав наведених в позові. Позов [PERSON] про скасування усиновлення не визнав та просить відмовити в його задоволенні, оскільки ним не наведено жодного доказу в обґрунтування обставин на які він посилається. В судове засідання 18.12.2020р. [PERSON] не з`явився. В попередніх судових засіданнях позов про скасування усиновлення підтримав повністю та просить задовільнити його з підстав наведених в позові, а в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав просить відмовити. Представник [PERSON] адвокат Ляшко Д.В. просить позов [PERSON] задовільнити повністю, в задоволенні позову органу опіки та піклування про позбавлення [PERSON] батьківських прав відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази по справі суд приходить до наступних висновків. Що стосується позовних вимог про скасування усиновлення, то суд виходить в першу чергу з мотивів захисту інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та його бувша дружина [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20 січня 1998 року по 11 лютого 2009 року, від якого біологічних дітей не мали. Відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08.04.2005 року [PERSON] та [PERSON] усиновили неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який перебував у Рівненському міському Будинку дитини. У зв`язку з усиновленням, до актового запису про народження дитини від 02.02.2004 року № 212, складеного Рівненським міським відділом РАЦС було внесено запис, відповідно до якого прізвище, ім`я, по батькові та дату народження дитини змінено з [PERSON] , [INFO] на [PERSON] , [INFO] , а також внесено запис про [PERSON] і [PERSON] як батьків дитини. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29.09.2011 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] Згідно довідки-характеристики виданої Здовбицькою сільською радою [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] та бабою [PERSON] та характеризується посередньо. 20.11.2020 року Здолбунівською районною державною адміністрацією надано висновок органу опіки та піклування № 2777/01-25/20 про недоцільність скасування усиновлення [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Згідно зі ст.207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого ст.282 СК України. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Частинами 3-5 ст.232 СК України визначено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти та батьки не повинні розлучатись всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута), яка ратифікована Законом України №3017-VI від 15 лютого 2011 року регламентовано, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, стосунки між усиновлювачем і усиновленою дитиною, як правило, мають такий самий характер, як і стосунки в сім`ї, охоронювані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі стосунки, що виникають із законного і щирого усиновлення, можна вважати достатньою умовою для застосування до них таких самих гарантій захисту, які стаття 8 Конвенції передбачає стосовно сімейного життя (рішення у справі «Піні та інші проти Румунії» (Pini and Others v. Romania), заяви №78028/01 і № 78030/01, пункти 140 і 148, ECHR 2004-V(витяги). При цьому ст.238 СК України встановлює виключні підстави для скасування усиновлення. Так, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Згідно вимог п.3 ч.1 ст.238, ст.239 Сімейного кодексу України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. У разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. Стаття 21 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що визначальною причиною для скасування усиновлення є зміна поведінки дитини в негативну сторону, вчинення нею протиправних дій, з приводу чого виникли конфліктні відносини між ними та у зв`язку із чим дитина перестала з ним спілкуватися, не сприймає його як батька, що призвело до втрати контакту з дитиною та до ускладнень стосунків між ними та роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Судом враховується, що ключовим питанням при вирішенні справ про скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам дитини, проте позивач не наводить таких підстав, обмежується виключно порушенням власних прав. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем [PERSON] та його представником суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від їх волі, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Надані позивачем характеризуючі дитину документи (характеристики, лист Здолбунівського ВП) не свідчать про доцільність скасування усиновлення через те, що між позивачем та дитиною склалися стосунки, незалежно від їх волі, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Навпаки, в судовому засіданні було встановлено з самих пояснень позивача [PERSON] , що він бажає проживати рази з дитиною і вважає його своїм сином. З огляду на викладене, враховуючи висновок органу опіки і піклування щодо недоцільності скасування усиновлення, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено наявність підстав, які могли б бути причинами для скасування усиновлення, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо позовних вимог органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав суд виходить з наступного: Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» дитина має право на сім`ю, спілкування з обома батьками та на піклування як з боку матері, так і з боку батька. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). 17.05.2019 року Здолбунівською районною державною адміністрацією надано висновок органу опіки та піклування № 1327/01-25/19 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований та проживає у [ADDRESS] . Так, наданий суду та досліджений в судовому засіданні висновок органу опіки та піклування містить в собі інформацію про те, що неповнолітній [PERSON] протягом тривалого часу не слухає батька та бабусю, не зважає на них, періодично втікає з дому. З врахуванням обставин справи суд вважає, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав зовсім не обгрунтований. В судовому засіданні не надано доказів та судом не встановлено виключних та надзвичайних обставин, які б свідчили про недобросовісність батька та його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків. При цьому суд зазначає, що лише самого висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та встановлення факту неналежного виконання батьком свого обов`язку щодо виховання дитини, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7, 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь матері, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають

Outcome: dismissed