Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

ПАТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. Позовна зава мотивована тим, що між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» та [PERSON] склалися фактичні правові відносини, що підтверджується наявністю особового рахунку № [NUMBER], який відкрито відносно споживача за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Правил, енергопостачальник зобов'язується забезпечувати надійне постачання електричної енергії побутовому абоненту, а споживач користуватися нею, дотримуватися вимог нормативно технічних документів та договору, забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів, збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об'єкті споживача, оплачувати спожиту електричну енергію своєчасно та повністю, п.п.38,42. Розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, за календарний місяць, що минув відповідно до показників електролічильника. Згідно доповідних від 06.03.2017 р. та 05.05.2017 р. контролера [PERSON], споживач відключений від електропостачання, за спожиту електричну енергію не сплачує. Відповідно до довідки про споживання за період з 10.2014 року по 11.2017 року по особовому рахунку № [NUMBER] за споживачем значиться заборгованість за спожиту електричну енергію. Заборгованість становить 3409,19 грн. 05.12.2017 року позивачем направлено вимогу споживачу [PERSON] про те, що у разі несплати заборгованості матеріали будуть передані до суду. Відповідач в добровільному порядку не розраховується з ПАТ «Вінницяобленерго» у зв'язку із цим позивач звернувся до суду та просив стягнути із відповідача на його користь заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 3 409,19 грн. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. ЄСПЛ у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно до ухвали суду від 19.04.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 11.05.2018 року, що підтверджується матеріалами справи. Поштове повідомлення, яке направлялося відповідачу [PERSON] повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Відзив від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Перешкод для розгляду справи немає. Суд, дослідивши матеріалами справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку дійшов до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» та [PERSON] склалися фактичні правові відносини, що підтверджується наявністю особового рахунку № [NUMBER], який відкрито відносно споживача [PERSON] за адресою: вул. [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до довідки про споживання за період з 10.2014 року по 11.2017 року по особовому рахунку № [NUMBER] за споживачем значиться заборгованість за спожиту електричну енергію. Заборгованість становить 3409,19 грн. (а.с.10-12). 05.12.2017 року позивачем направлено вимогу № 45 [PERSON] з вимогою сплатити заборгованість, у разі несплати заборгованості матеріали будуть передані до суду (а.с.18). Згідно з ч. 1ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику», електроенергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу. Закон України «Про житлово комунальні послуги» визначає основні засади організаційних відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 вище вказаного Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово комунальних послуг. Водночас ч.1 ст. 19 Закон України «Про житлово комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово комунальних послуг здійснюються на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово комунальних послуг. Пунктом 1ч.3 ст. 20 Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок кореспондує зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п.3 ч.2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою КМУ від 20.05.2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч.3 ст. 6, ч.1 ст. 630 ЦК України, Закону № 1875-ІУ від 24.06.2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином укладення договору на надання житлово комунальних послуг є обов'язковим для споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19,20 Закону України «Про житлово комунальні послуги». Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, згідно правової позиція Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Відповідно до Правил користування електричною енергією для населення енергопостачальник зобов'язується забезпечувати надійне постачання електричної енергії побутовому абонементу, а споживач користуватися нею, дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору, забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів, збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об'єкті споживача, оплачувати спожиту електричну енергію своєчасно. Згідно зі ст. 11 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів та актів цивільного законодавства. Такі зобов'язання [PERSON], як споживача електричної енергії встановлено пунктом 45 Правил користування електричною енергією для населення та статтею 26 Закону України «Про електроенергетику». Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із положеннями ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом враховано, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно правовий обов'язок з оплати отриманих житлово комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України), вимагати сплату грошей за надані послуги. Крім того, прийнято до уваги, що відповідно до ч.3 ст. 20 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» укладення договору на надання житлово комунальних послуг визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні коштів за надані житлово комунальні послуги. Таким чином, суд вважає правомірним застосування до даних правовідносин, враховуючи наявність прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово комунальних послуг, відповідальність передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України. Вище зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59 цс13. Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг ВМР відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: вул. [ADDRESS], м. Вінниця (а.с.2). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене,оцінивши зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 1 762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved