Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного Управління пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення нарахованої пенсії, яка увійшла до спадкової маси. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . 28 листопада 2019 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на неодержані кошти в сумі 37633,95 грн, що були йому нараховані на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області, однак відповідач відмовляється їх виплатити. Позивач вважає, що як спадкоємець він має право на одержання вказаної суми пенсії, які належали спадкодавцю, але не були одержані за життя. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив стягнути з Головного Управління пенсійного фонду України в Тернопільській області нараховану пенсію, яка увійшла до спадкової маси у розмірі 37633,95 грн, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється виплатити позивачу, як спадкоємцю [PERSON] належні йому за життя кошти. Рух цивільної справи в суді Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2020 року для розгляду справи № 603/241/20 визначено головуючого суддю Галіяна І.М. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2020 року відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, та установлено строк та порядок обміну змагальними документами. 10 та 24 червня 2020 року підготовче судове засідання відкладалося в зв`язку з не отриманням позивачем відзиву на позовну та неявкою учасників справи. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року, підготовче засідання закінчено, справу призначено до судового розгляду. 11.08.2020 р. та 21.08.2020 р. судове засідання відкладалося за клопотанням позивача. Аргументи учасників справи Позиція позивача Позивач у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю з підстав зазначених у позові й просив їх задовольнити. Окрім цього пояснив, що його батько - [PERSON] , був пенсіонером органів внутрішніх справ і отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В грудні 2018 року на виконання рішення Монастириського районного суду Тернопільської області, ГУПФ України в Тернопільській області проведено перерахунок його пенсії з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р. і сума перерахованої пенсії склала 37633,95 грн. Втім вказана сума батькові добровільно виплачена не була. Внаслідок цього, за заявою батька було відкрите виконавче провадження яке згодом було закрите у зв`язку з його смертю. Одразу ж після загибелі батька, було вирішено, що на спірну суму пенсійних коштів ніхто з-поміж членів сім`ї, окрім нього, не претендуватиме. Позивач зазначив, що на момент смерті батька його інтереси представляла мати, оскільки він був неповнолітнім, вона неодноразово (20.08.2018 р., 26.11.2018 р., 18.03.2019 р., 03.08.2020 р.) зверталася до ГУПФ України в Тернопільській області, щодо виплати недоотриманої пенсії його померлого батька, проте спочатку їй повідомляли працівники відповідача, що їм не відомо як це питання вирішується, а згодом, по закінченні шестимісячного строку від загибелі батька запросили до себе матір і сказали що б та написала з цього приводу заяву, однак після цього відмовили повернути батькову пенсію у зв`язку з пропущеним шестимісячним строком. 28 листопада 2019 р. нотаріусом Монастириського нотаріального округу Садівським Миколою Артуровичем видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким він успадкував недоотриману суму пенсії батька. Після чого у грудні 2019 року позивач звернувся із заявою до ГУПФ України в Тернопільській області з проханням перерахувати йому суму спірних коштів, що увійшли до спадкової маси, проте у січні 2020 року отримав лист-відповідь у якому відповідач відмовив йому у виплаті. Позивач вважає таку відмову протиправною, що грубо порушує його права. Третя особа [PERSON] , яка була залучена в якості законного представника [PERSON] , у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Повідомила, що неодноразово (20.08.2018 р., 26.11.2018 р., 18.03.2019 р., 03.08.2020 р.) зверталась до ГУПФ України в Тернопільській області з питання виплати недоотриманої пенсії померлого чоловіка, проте їй інспектор з яким вона спілкувалась повідомляла, що не знає як це зробити й після з`ясування цього питання їй буде повідомлено у телефонному режимі для того щоб вона приїхала й написала відповідну заяву. Після закінчення шестимісячного строку з дня смерті чоловіка їй зателефонували з ГУПФ України в Тернопільській області щоб вона приїхала та написала заяву на виплату перерахованої, але не виплаченої пенсії чоловіка, що вона і зробила, однак згодом отримала лист від ГУПФ України в Тернопільській області про відмову у виплаті в зв`язку з пропущеним шестимісячним строком звернення. Також, зазначила, що на суму недоодержаної спірної суми не претендує ні вона ні інші члени сім`ї померлого чоловіка, оскільки одразу після смерті чоловіка було вирішено, що спірна сума пенсії належатиме старшому синові [PERSON] . Пізніше, між нею та дітьми було укладено договір про поділ спадкового майна, згідно з яким [PERSON] перейшла перерахована, однак не отримана пенсія її чоловіка, а інше спадкове майно розподілене між нею та молодшим сином - [PERSON] . Третя особа [PERSON] , у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, в їх задоволенні не заперечує. На суму недоодержаної пенсії батька не претендує. Третя особа приватний нотаріус Садівський Микола Артурович, у судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його присутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує, та надіслав належно завірену копію спадкової справи. Позиція відповідача Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з ГУПФ України в Тернопільській області недоодержаної суми пенсії. Свою позицію мотивував тим, що відповідно до ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми недержавної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера, також зазначив, що шестимісячний строк звернення було пропущено. Вказав також, що відповідно до цього Закону спірні суми не можуть включатися до спадщини. Окрім цього, відповідач зазначив, що поряд із ст. 61 вищевказаного Закону, спірні правовідносини також регулюються і нормами спадкового права, які дещо по іншому визначають набуття у власність спірних сум. Разом з тим, відповідач вважає, що пріоритет у застосуванні слід надати нормам ст.. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» як спеціальним нормам права. Також відповідач у заяві просив розгляд справи проводити без участі їх представника. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини справи, встановлені судом Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області у справі № 603/835/17 від 06 лютого 2018 року, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.01.2016 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23.12.2015 року, ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», постанови Кабінету Міністрів України №947 від 18.11.2015 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268», та довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за №107 від 17.05.2017 року до пенсійної справи №203, виданої Ліквідаційною комісією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області. На підставі виконавчого листа від 26 червня 2018 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [INFO] [PERSON] - помер. Установлено, що вказані кошти [PERSON] за життя не виплачені. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 24.06.2019 року виконавче провадження було закінчені у зв`язку зі смертю стягувача. На момент смерті [PERSON] , членами його сім`ї були: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син (а.с. 113). Відповідно до довідки виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, сума перерахованої пенсії для виплати за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року відповідно до постанови КМ України від 21 лютого 2018 року «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деякими іншими категоріями осіб» та не виплаченої у зв`язку із смертю [PERSON] становить 37633,95 грн. (а.с.7). Позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] , тобто членом його сім`ї. Позивач [PERSON] на момент смерті [PERSON] та впродовж шести місяців після цієї події був неповнолітнім, тобто особою з неповною цивільною дієздатністю. Вказані обставини визнаються сторонами та не оспорюються. Після смерті батька позивач [PERSON] у шестимісячний строк із заявою до відповідача про отримання перерахованої, але невиплаченої пенсії не звертався. Окрім цього, не зверталася до відповідача в його інтересах і законний представник (мама) - [PERSON] . Між тим, як установлено судом [PERSON] виключно у своїх інтересах звернулася до відповідача про виплату їй перерахованої, але не виплаченої пенсії чоловіка. Проте, таке звернення нею було подано поза межами шестимісячного строку з дати смерті [PERSON] в зв`язку з чим, у виплаті спірної суми пенсії їй відмовлено. Між тим, як убачається із довідки ГУПФ України в Тернопільській області від 18.08.2020 року № 1900-0219-8/12475 матір позивача - [PERSON] неодноразово відвідувала відповідача, а саме (20.08.2018 р., 26.11.2018 р., 18.03.2019 р., 03.08.2020 р.). 27 листопада 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Відповідно до договору про поділ спадкового майна від 28 листопада 2019 року між спадкоємцями першої черги розподілено майно, що належало спадкодавцеві на праві власності. За цим договором, право власності на перераховану Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області але не виплачену пенсію, перейшло до [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 листопада 2019 року спадкоємцем перерахованої за життя для виплати та невиплаченої пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 37633,95 грн є його син [PERSON] . 16 грудня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області з проханням перерахувати належні йому як спадкоємцю грошові кошти. 23 січня 2020 року, позивач отримав лист - відповідь, в якому відповідач повідомив про відмову у виплаті позивачу як спадкоємцю [PERSON] належні йому за життя кошти. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже аналіз вищевказаних норм законодавства вказує на те, що обов`язком батьків є вжиття усіх необхідних заходів, які передбачені законодавством, або які прямо не передбачені, однак випливають із специфіки їх статусу, задля досягнення, в тому числі майнових, інтересів дитини. У будь-якому випадку діяльність батьків щодо управління майном дітей має переслідувати інтереси дітей та не завдавати їм шкоди. Відповідно до статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Згідно із частиною першою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Пунктом 4 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. Як установлено судом, позивач на час смерті батька [PERSON] , був непрацездатним членом його сім`ї, оскільки не досяг 18 років, а тому вважається таким, що мав право на виплату спірної пенсії. Разом з тим, хоча позивач і мав гарантоване вищевказаним законом право на неодержану але нараховану батькові за життя пенсію, однак самостійно дієво реалізувати це право не міг. Не усі діти в змозі ефективно захистити та реалізувати надані (гарантовані державою) права в силу свого віку, обізнаності, розуміння, освіти та інших, у тому числі посторонніх факторів. Нормами пенсійного та цивільного законодавства передбачено, що коли особа, якій призначається пенсія, в тому числі у разі втрати годувальника, чи виплачується нарахована, але не отримана пенсія є неповнолітньою, заява про призначення та/або виплату пенсії подається її законним представником. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що факт отримання неповнолітньою особою пенсійного платежу пов`язується із наявністю подання законним представником в інтересах дитини відповідної заяви. Неподання такої заяви може позбавити неповнолітню особу можливості одержати передбачений законодавством пенсійний платіж, на який остання має право, що в свою чергу порушує майнові права дитини. Натомість відповідач не надав належної оцінки цим обставинам, не роз`яснив ні матері позивача ні самому позивачу (хоча мати позивача неодноразово перебувала у відповідача з питань оформлення пенсії неповнолітнім дітям у зв`язку з втратою годувальника), про можливість одержання нарахованої але не отриманої за життя пенсіонера пенсії, що призвело до втрати позивачем, який на той час був неповнолітнім, можливості отримати нараховану, однак не виплачену пенсію його батька у строк передбачений статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96). Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав, сприяти громадянам шляхом роз`яснень, пояснень положень законодавства задля дієвої реалізації громадянами своїх прав. Отже держава зацікавлена у тому, щоб громадянин максимально використовував надані йому права, оскільки будь-яке суб`єктивне право має соціальну цінність лише за умови його реального здійснення. Водночас реалізація наданого права не повинна нівелювати інтереси інших членів суспільства й суспільства в цілому. Аналіз прецедентної практики ЄСПЛ свідчить про те, що держава в особі її представників (органів ГУПФ України) повинна була вчинити активні дії, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини, в тому числі дитини оскільки - це найнезахищені суб`єкти правовідносин. Таким чином, відповідач в особі його представників повинен був діяти в межах своїх повноважень, проявляючи при цьому належне піклування про позивача чи його матір, оскільки володів достатньою інформацією щодо спірного питання й мав би розуміти, що виплата спірних коштів сім`ї позивача є найкращим рішенням для них, яке б не спричинило надмірний тягар для суспільного інтересу. Натомість, саме такої очікуваної від відповідача поведінки не відбулося, що призвело для позивача до неспівмірного втручання у його майнові права, оскільки засоби досягнення (прагнення за будь яких умов дотриматися вимог закону) були надмірними в порівнянні із втратами позивача. Таким чином, відбулося непропорційне втручання в майнові права позивача з боку відповідача. Між тим, як убачається із матеріалів справи, аби досягти мети (отримати належне) позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини, й відповідно одержав свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 листопада 2018 року згідно з яким успадкував перераховану однак невиплачену батькову пенсію за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 37633,95 грн. Указане свідоцтво про право на спадщину ніким не оспорювалося та на час розгляду справи є чинним. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить про те, що законодавець передбачив можливість спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії). Окрім цього як убачається із прецедентної практики ЄСПЛ, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті. Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивач обґрунтовував свій позов порушенням його майнових прав як особи, яка претендувала на нараховану, однак не отриману його батьком пенсію, що увійшла до спадкової маси, і може свідчити про порушення його права на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Посилання у відзиві на необхідність застосування судом норм статті 61 Закону України №2262 в частині не включення суми пенсії до складу спадщини - є необґрунтованим у повній мірі. Відповідно до статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте, батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Існування цієї норми викликано бажанням законодавця матеріально забезпечити вищевказаних членів сім`ї особи звільненої зі служби, який, імовірно, принаймні частину одержаних сум спрямував би на їх утримання або витратив би спільно з ними, а тому ці суми не включаються до спадкової маси. Тобто, положення вказаного закону містять додаткову гарантію матеріального забезпечення найближчих до особи звільненої зі служби членів сім`ї, які могли претендувати на його матеріальну допомогу щодо себе. Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, позивач належить саме до кола таких осіб, які мають право на суми пенсії, що підлягали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, спорів щодо цих коштів не існує, свідоцтво про прийняття спадщини чинне й неоспорювалося, а тому найбільш розумним і справедливим буде стягнути ці кошти з відповідача захистивши майнові права позивача, в іншому ж випадку втрата позивача була б не пропорційною в порівнянні із публічним інтересом держави (формальним дотриманням передбачених у законі приписів). Вимога встановлення пропорційності покликана врахувати всі фактичні обставини справи для того, щоб реалізувати ідею соціальної справедливості в демократичному суспільстві. А відтак суд у цій справі бере також до уваги й те, що саме через протиправну поведінку держави в особі ГУПФ України в свій час батько позивача не отримав належного йому пенсійного забезпечення, а зволікання у виконанні рішення Монастириського районного суду Тернопільської області в розумні строки, позбавило його можливості отримати ці кошти ще за життя, й розпорядитися ними, в тому числі в інтересах сім`ї. Таким чином, несправедливим буде через протиправність та бездіяльність у свій час відповідача, покласти надмірний тягар по втраті майна (коштів) на позивача. Разом з тим, не повинно з боку державних органів бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як мирне володіння майном повинне бути не лише фактичним, але і реальним. Занадто формальне ставлення відповідача до передбачених законом приписів і недотримання ним самим розумних стоків коли це вимагалося, суперечить принципу рівності та добросовісності. Окрім цього, неспростовним з боку відповідача є твердження третьої особи [PERSON] про те, що відповідач не надав їй належної консультації про отримання нарахованої але не виплаченої пенсії чоловіка, коли вона неодноразово перебувала на прийомі у відповідача з питань оформлення пенсії дітям у зв`язку з втратою годувальника, оскільки нерозумним було б вважати, що саме це питання не цікавило родину [PERSON] , так як сума коштів у розмірі 37633, 95 грн для їхнього сімейного бюджету була значною. А тому, не сприяння органу влади у реалізації майнових прав на які претендували члени сім`ї [PERSON] , призвело до порушення майнових прав позивача. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим... Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права...» Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Тому ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, як установлено під час судового розгляду, що також визнається відповідачем, виникає певна суперечність між нормами права, що по різному визначають можливість включення (не включення) спірних коштів до спадкової маси. На думку суду, та з урахуванням установлених судом обставин у справі, слід порівняти дві норми права, які регулюють спірні правовідносини: норму права передбачену статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що перешкоджає включити спірні суми не отриманої пенсії до спадкової маси та норму права ЦК України, яка встановлює можливість включення спірних коштів до спадщини. Однак, якщо визначати, яка саме норма права найбільше обмежує інтереси позивача, то стає очевидним, що це норма передбачена статтею 61 вищевказаного Закону. Тому суд,

Outcome: approved