Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

ПАТ «АКТАБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обгрнутовані тим, що 20.08.2013 р. між ПАТ «АКТАБАНК» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0862000201/Т/972110 відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000 гривень на споживчі потреби, зі сплатою процентної ставки в розмірі 0,01% річних, а також сплати комісії за супроводження кредиту в розмірі 1300 гривень. Відповідно до умов Кредитного договору відповідач зобов`язалась погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом, сплачувати комісію за супроводження кредиту, щомісяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 2411,29 гривень з кінцевою дають погашення всієї суми заборгованості за кредитом 18.08.2016 р. 12.06.2014 р. між сторонами укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої внесено зміни до порядку погашення кредиту. Позивач зазначає, що відповідач не виконує належним чином умови Кредитного договору, не здійснює погашення кредиту, та всіх інших платежів, обумовлених договором. Внаслідок порушення зобов`язання у відповідача виникла заборгованість в розмірі 61863,38 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 32223,09 грн, по відсоткам - 6,65 грн, по комісії - 27233,64 грн, по штрафу 2400 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку не погасила суму заборгованості, позивач просить стягнути суму боргу в судовому порядку, а також судові витрати. 17.02.2017 р. на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі. 23.03.2017 р. справа передана за підсудністю до Голосіївського районного суду м.Києва на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області. 20.06.2017 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Шумко А.В. 29.01.2018 р. позов залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою представника позивача. На підставі постанови Апеляційного суду м.Києва від 15.05.2018 р. ухвала Голосіївського районного суду м.Києва від 29.01.2018 р. скасована, справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. 28.05.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Ладиченка С.В. 10.09.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 24.09.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на несправедливість умов договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту в розмірі 1300 гривень, а також зазначила, що не заперечує щодо наявності заборгованості в частині тіла кредиту та відсотків. 05.02.2019 р. судом вирішено питання про заміну позивача на правонаступника на підставі договору про відступлення прав вимоги - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». 05.02.2019 р. в провадження прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «АКТАБАНК», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання частково недійсним Кредитного договору № 0862000201/Т/972110 від 20.08.2013 та Додаткової угоди №1 від 12.06.2014 р. в частині обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію на супроводження кредиту в розмірі 1300 гривень, що розраховується як 3,25% від суми кредиту з моменту укладання Кредитного договору, зазначаючи на несправедливість зазначених умов. 26.05.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у відсутність позивача. Представник відповідача заперечував проти задоволення первісного позову, посилаючись на необґрунтованість розміру заборгованості, відсутності належних доказів на підтвердження наявності суми боргу, неправомірність нарахування комісії за обслуговування кредиту, а також підтримав заявлені вимоги за зустрічним позовом. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 20.08.2013 р. між ПАТ «АКТАБАНК» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0862000201/Т/972110 відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000 гривень на споживчі потреби, зі сплатою процентної ставки в розмірі 0,01% річних, а також сплати комісії за супроводження кредиту в розмірі 1300 гривень (п.п.2.1.1, 2.1.2 Договору). Відповідно до умов п.2.1.3 Кредитного договору відповідач зобов`язалась погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом, сплачувати комісію за супроводження кредиту, щомісяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 2411,29 гривень з кінцевою датою погашення всієї суми заборгованості за кредитом 18.08.2016 р. 12.06.2014 р. між сторонами укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої внесено зміни до порядку погашення кредиту, а саме викладено в новій редакції п.2.1.3 Договору Згідно п.п.4.2.4, п.4.2 Кредитного договору Банк має право вимагати повернення кредиту, нарахованих процентів, комісій та можливих штрафних санкцій за кредитним договором, зокрема, у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або роцентів та/або комісії щонайменше на 30 календарних днів. Відповідно до п.5.1 Кредитного договору у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу в розмірі 150 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 гривень. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позивач, звертаючись до суду просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором в розмірі 61863,38 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 32223,09 грн, по відосткам - 6,65 грн, по комісії - 27233,64 грн, по штрафу 2400 грн. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження наявності заборгованості позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за договором. У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2008 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. При цьому відповідно до пункту 61 вказаного Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Таким чином, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. Підтвердженням виконаних операцій є виписки з особових рахунків клієнтів, однак виписка по рахунку відповідача до позовної заяви не додана. З огляду на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження наявності заборгованості та її розміру суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог в зв`язку з чим первісний позов не підлягає задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги за зустрічним позовом з огляду на наступне. Відповідач просить визнати частково недійсним Кредитного договору № 0862000201/Т/972110 від 20.08.2013 та Додаткової угоди №1 від 12.06.2014 р. в частині обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію на супроводження кредиту в розмірі 1300 гривень, що розраховується як 3,25% від суми кредиту з моменту укладання Кредитного договору. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочини і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правовідносини між сторонами виникли з приводу споживчого кредитування, оскільки кредит надавався позичальнику на споживчі потреби. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинні на момент виникнення спору кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). ВП ВС в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Однак, такі положення в силу ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними і визнання їх недійсними не вимагається. Крім того, при зверненні до суду відповідач не обґрунтувала в чому полягає недійсність умов договору щодо сплати штрафів за порушення зобов`язань за Кредитним договором. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позову судові витрати покладаються на сторін. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed