Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Наприкінці листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом в обґрунтування якого вказали на те, що [INFO] року помер [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? частки квартири [ADDRESS]. [PERSON] за час свого життя не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті, тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є: [PERSON], дочка спадкодавця, [PERSON], матір спадкодавця, а також [PERSON], дружина спадкодавця. Вони у встановлений шестимісячний строк подали заяви про прийняття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом, які б звернулись до нотаріуса з письмовими заявами про прийняття спадщини - відсутні. Зважаючи на те, що позивачі у встановленому порядку та строки прийняли спадщину після смерті [PERSON] вони мали намір звернутися до державного нотаріуса з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS]. Проте, позивачам стало відомо, що 07 серпня 2015 року [PERSON] вчинила договір дарування на користь [PERSON], яким подарувала останній квартиру [ADDRESS]. Одночасно, з укладенням договору дарування державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Проте, [PERSON] не мала правових підстав для вчинення даного одностороннього правочину на підставі якого розпорядилась всією квартирою [ADDRESS], на користь своєї дочки [PERSON], що призвело до позбавлення позивачів права на спадкування частки цієї квартири, яка належала [PERSON] У зв'язку з цим, позивачі просять визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладеного 07 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №1-272, а також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], здійсненої 07 серпня 2015 року на підставі рішення державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] на підставі договору дарування від 07 серпня 2015 року за №1-272. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав пред'явлений позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що спірна квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Оскільки, шлюб між ними було зареєстровано у серпні 2013 року, тоді як квартира була придбана у вересні 2014 року. Тому, за твердженням представника відповідачів, за рік подружжя, яке на той час працювало в державних установах АР Крим, не могло накопичити грошові кошти на придбання квартири. 09 вересня 2014 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] АР Крим за 45000 доларів США. В подальшому, за отримані грошові кошти від продажу квартири в АР Крим [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] вартістю 583950 гривень, що еквівалентно 45000 доларів США. Тому спірна квартира, хоча й придбана у період перебування у шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя, тому не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя. За вказаних обставин [PERSON] як власник мала повне право подарувати своїй дочці вказану квартиру. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку та встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON] Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого 11 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.88). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Зважаючи на те, що за час свого життя [PERSON] не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті, тому право на спадкування одержали спадкоємці першої черги спадкування за законом, а саме: дочка спадкодавця [PERSON], матір [PERSON] та дружина [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із положенням ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З копії спадкової справи №72/2015, заведеної Бориспільською міською державною нотаріальною конторою, вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу письмові заяви про прийняття спадщини в межах встановленого шестимісячного строку (а.с.74,81,87). Тому вони вважаються таким, що прийняли спадщину. Згідно із положенням ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно до вимог ч.1 ст.1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 та ч.10 ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, як передбачено ч.11 ст.67 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Зважаючи на те, що позивачами була прийнята спадщина, в строки та в порядку, що передбачено вимогами ЦК України, після смерті [PERSON], вони мають право звернутися до державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори із письмовими заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. Проте, як було з'ясовано позивачами на підставі даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 07 серпня 2015 року [PERSON] вчинила договір дарування на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №1-272. За змістом якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.66-67). Одночасно, державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, [PERSON], який виконував функції державного реєстратора, на підставі договору дарування від 07 серпня 2015 року за №1-272, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2017 року за [NUMBER] (а.с.20-21). 17 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Феодосійського міського управління юстиції в АР Крим, про що складено відповідний актовий запис №302, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] (а.с.15). 24 вересня 2014 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Альтіс-Траст» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, Хміль Т.М., та зареєстрований в реєстрі за №2669, на підставі якого [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.49). Згідно із положенням п.11 Договору купівлі-продажу, вказана квартира купується за згодою чоловіка покупця, [PERSON], що викладено у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Хміль Т.М., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, 23 вересня 2014 року за реєстром №2637 та призначається для зберігання у цього ж нотаріуса. У відповідності до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з положенням ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Аналогічне положення передбачено також ч.3 ст.368 ЦК України, зокрема майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, квартира [ADDRESS], на час смерті [PERSON] була об'єктом права спільної сумісної власності його та [PERSON], оскільки набута за час їх перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного [PERSON] в інтересах сім'ї. Посилання відповідачів та їхнього представника у своїх заперечення проти позову на ту обставину, що квартира [ADDRESS], не є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки була повністю придбана за рахунок особистих грошових коштів [PERSON], одержаних від продажу 09 вересня 2014 року квартири [ADDRESS], належної їй на праві особистої приватної власності, набутої в порядку спадкування після смерті її бабусі, не знайшла свого підтвердження під час судового провадження. Оскільки, відповідачами не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про продаж квартири [ADDRESS], одержання в результаті цього грошових коштів та придбання за них квартири [ADDRESS], що полягає в наступному. На підтвердження обставин щодо продажу квартири [ADDRESS], відповідачами надано суду копію договору купівлі-продажу квартири, укладеного 09 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], вчиненого у звичайній письмовій формі та підписаного його сторонами. Відповідно до цього договору [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 1665000 російських рублів, сплата яких була проведена повністю в момент підписання даного договору (а.с.45-а). В той же час, на вимогу представника позивача під час розгляду справи представником відповідача не було надано оригінал даного договору, з посиланням на його відсутність у [PERSON] Незважаючи на це, суд прийшов до висновку про те, що такий договір купівлі-продажу є неналежним засобом доказування на підтвердження обставин щодо продажу квартири [ADDRESS], так і одержання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в момент вчинення такого правочину. Висновки суду ґрунтуються на наступних обставинах, які були з'ясовані судом в ході розгляду справи. Відповідно до ст.1 та ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15 квітня 2014 року, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Згідно з положенням ч.4 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS], як нерухоме майно знаходиться на території АР Крим, яка з 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою територією, набуття права власності на даний об'єкт нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. Водночас відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України та ст.4 та ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Наказом Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що розташоване в межах території АРК, м. Севастополя, а також тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна, ведення реєстраційних прав у паперовій формі щодо нерухомого майна, що розташоване в межах території АРК та м. Севастополя забезпечує Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири як об'єкту нерухомого майна, що знаходиться в АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією України, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації за межами тимчасово окупованої території АР Крим відповідно до законодавства України з дотриманням вимог ст.182 та ст.657 ЦК України, а також ст.4 та ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням положення наказу Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року. Всупереч цьому, з дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 09 вересня 2014 року вбачається, що його сторонами не було дотримано вимог законодавства України, зокрема даний договір було укладено у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення та без проведення в подальшому державної реєстрації права власності на квартиру у встановленому законом порядку. Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 09 вересня 2014 року, такий договір вчинявся за законодавством Російської Федерації відносно майна, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, що є неприпустимим, оскільки порушуються основоположні засади актів законодавства України, які регулюють набуття, перехід та припинення права власності на майно за правочином. Таким чином, відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю З огляду на положення ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тому, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 09 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] у протій письмовій формі без його нотаріального посвідчення - є недійсним з моменту його вчинення, а тому не створює жодних юридичних наслідків, у тому числі тих, що пов'язані з одержанням [PERSON] від [PERSON] грошових коштів, у розмірі 1665000 російських рублів та можливості внесення цих коштів [PERSON] в рахунок придбання квартири [ADDRESS]. Аналогічних висновків суд дійшов також відносно укладання 02 грудня 2014 року договору купівлі-продажу квартира [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON], вчиненого у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення та подальшої державної реєстрації відповідно до законодавства України, що свідчить про його недійсність з моменту вчинення. Більш того, суд звертає увагу на те, що навіть сам розрахунок за цим договором проводився в момент його укладання, тобто 02 грудня 2014 року, як це передбачено п.4 цього договору, в той час як розрахунок за договором від 24 вересня 2014 року, на підставі якого була придбана квартира [ADDRESS], проводився під час підписання даного договору, тобто 24 вересня 2014 року, до укладання 02 грудня 2014 року договору купівлі-продажу квартири в АР Крим, що виключає можливість внесення цих коштів за договором від 24 вересня 2014 року. Крім того, з дослідженого під час судового розгляду договору купівлі-продажу, укладеного 09 вересня 2014 року вбачається, що навіть за законодавством Російської Федерації не відбулося відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON] на користь [PERSON], що і не заперечувалося представником відповідачів під час судового розгляду, і спростовується фактичними даними, які містяться у договорі від 02 грудня 2014 року, в якому знову ж таки продавцем квартири виступає [PERSON], а не [PERSON], який за цим договором є представником [PERSON] на підставі довіреності. Саме за договором від 02 грудня 2014 року, [PERSON], від імені якої діяв її представник [PERSON], відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] з подальшою державною реєстрацією такого права за законодавством Російської Федерації. Вказівка представника відповідача на заяву [PERSON] про підтвердження факту передачі [PERSON] грошових коштів у розмірі 1665000 російських рублів в рахунок розрахунку за квартиру [ADDRESS], посвідченої 30 жовтня 2015 року нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу Республіки Крим Російської Федерації, [PERSON] (а.с.46), спростовується як відсутністю юридичних наслідків укладання договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2014 року, який є недійсним з моменту його вчинення, так і не укладання такого договору навіть за законодавством Російської Федерації та відсутності самого факту передання грошових коштів, переведення (транспортування) яких на територію України з тимчасово окупованої території відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджується. Суд також вважає, що така заява [PERSON], яка посвідчена нотаріусом, який працює на тимчасово окупованій території у складі Російської Федерації, є недійсною, оскільки відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами створених, обраних чи призначених у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачами не доведено, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за час перебування у шлюбі із [PERSON] за рахунок її особистих грошових коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві особистої приватної власності, а тому підстав вважати, що квартира [ADDRESS] є об'єктом особистої приватної власності [PERSON] у суду відсутні. З огляду на це, представником відповідача не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б у їх сукупності свідчили про те, що квартира купувалася за рахунок джерел, які б свідчили про їх особисте походження однієї із сторін, а тому підстав у суду вважати, що квартира чи її частина може належати одному із колишнього подружжя - відсутні. Згідно з ч.1 ст.70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому, як [PERSON] так і [PERSON] мали право власності на квартиру у рівних частках, розмір якої кожного із співвласників становив ? частку від вартості такого майна. Таким чином, суд вважає, що на час смерті [PERSON], йому належала на праві спільної власності ? частка квартири [ADDRESS]. Саме тому, права та обов'язки на таке майно ввійшли до складу спадщини, яку прийняли позивачі та відповідач, [PERSON] Тому, [PERSON] також належало право спільної власності на ? частку квартири [ADDRESS], як об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, якою вона мала право, розпоряджатися на власний розсуд, у тому числі шляхом укладання договору дарування такої частки на користь своєї дочки, [PERSON] Проте, суд приходить до висновку, що [PERSON], не будучи власником всієї квартири [ADDRESS], неправомірно розпорядилася ? часткою цієї квартири, яка належала на праві спільної власності [PERSON], після його смерті. У такий спосіб [PERSON] порушила право позивачів як спадкоємців прав та обов'язків [PERSON], здійснити право на спадкування ? частки квартири та одержати свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Відповідно вимог ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, і особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що зміст договору дарування квартири, посвідченого 07 серпня 2015 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №1-272, на підставі якого [PERSON] розпорядилася на користь [PERSON] всією квартирою [ADDRESS], не відповідає вимогам ЦК України, оскільки у власності дарувальника перебувала лише ? частка квартири, а тому вона неправомірно відчужила на користь [PERSON] іншу ? частку квартири, власником якої вона не являлася і право на яку їй не належало на момент відчуження, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування квартири, тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], також підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 14 листопада 2017 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду позивачі сплатили судовий збір у розмірі 1280 гривень. Пред'явлений позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь [PERSON], а також з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору по 704 гривні 80 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved