Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Необхідність звернення до суду із вищеназваним позовом позивач обґрунтовує наступними обставинами. Відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної у місті ради від 20.10.2010 року квартира [ADDRESS] була включена до числа службового та розподілена [PERSON], на підставі чого видано ордер № 2 від 25.10.2010 року на зайняття вказаного службового житла [PERSON] та її сину [PERSON] 02.11.2012 року відповідачка [PERSON] припинила трудові відносини з позивачем, однак у добровільному порядку службове житло не звільнила. У зв'язку з чим позивач комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 8» (надалі - КП «ЖЕО № 8») відповідно до ст. 124 ЖК Української РСР вважає, що відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. В додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що відповідачі не належать до категорії осіб, визначених ст. 125 ЖК Української РСР, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні представник позивача підтримав у повному обсязі позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що [PERSON] розлучена та самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON], який проживає разом з нею, у зв'язку з чим є одинокою матір'ю, яка відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР не може бути виселена зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Крім того, представник відповідача вважає, що з метою захисту прав дитини [PERSON], істотне значення для справи матиме висновок служби у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала, у судовому засіданні усно заявила, що виселення неповнолітньої дитини [PERSON] без надання його родині іншого житлового приміщення порушує житлові права дитини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Стаття 118 ЖК Української РСР передбачає, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Перелік осіб, яким надаються службові жилі приміщення, та Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними регулюється Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 р. № 37 «Про службові жилі приміщення». Враховуючи зазначені обставини, відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради від 20.10.2010 року № 376 «Про матеріали з житлових питань» квартирі [ADDRESS] було надано статус службового житла (а.с. 5). На підставі вказаного рішення 25.10.2010 року [PERSON] було видано службовий ордер на вселення до вищевказаної квартири разом із її сином [PERSON] (а.с. 4). Згідно наказу по підприємству № 182-п з 02.11.2012 року між КП «ЖЕО № 8» та [PERSON] були припинені трудові відносини, у зв'язку із звільненням відповідачки за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (а.с. 6). До матеріалів справи позивачем було долучено акти від 05.12.2013, 21.05.2014, 21.11.2014 років про не проживання протягом тривалого часу відповідачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а.с. 94-96). Однак з зазначених актів не можливо точно встановити чи дійсно відповідачка не займає оспорюване службове житло, у зв'язку з тим, що вказані акти підписані працівниками КП «ЖЕО № 8» та лише одним сусідом, який проживає в квартирі № 35, що є не суміжною зі службовою квартирою. Відповідно до ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Саме на зазначену норму статті і вказує позивач як на обґрунтування своїх позовних вимог. Пунктом 16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 р. № 37, визначено, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Жодних документів, які б підтверджували, що рішення про виділення службового житла [PERSON] приймалось адміністрацією КП «ЖЕО № 8» суду надані не були. При цьому, судом було встановлено, що рішення про необхідність оформлення службового ордеру та сам ордер було видано виконавчим комітетом Дзержинської районної у місті ради (а.с. 4, 5). Таким чином суд вважає, що комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 8» є неналежним позивачем по справі, у зв'язку з чим не наділено правом для звернення до суду в якості позивача у справі про виселення та зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON] Крім того, представником відповідача зазначається, що відповідачка [PERSON] не може бути виселена із службового житла по [ADDRESS] без надання їй іншого житлового приміщення відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР, оскільки є одинокою матір'ю, яка сама проживає з неповнолітньою дитиною - [PERSON], [INFO] (а.с. 73). Представник позивача заперечує проти вказаного твердження, вважаючи, що [PERSON] не підпадає під статус «одинокої особи». Однак суд дійшов висновку, що позиція позивача помилкова з огляду на те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам» «одинока особа» - особа, яка не має працездатних родичів, зобов'язаних за законом їх утримувати. З норм Сімейного кодексу України випливає, що обов'язок по утриманню повнолітніх осіб мають: подружжя, батьки або інші члени сім'ї непрацездатних осіб та осіб, які продовжують навчання. Відповідачка [PERSON] у шлюбі не перебуває, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 239 від 22.06.2010 року (а.с. 72), та доказів того, що вона належить до категорії осіб, які за законом підлягають утриманню, суду не надавались. Крім того, пунктом 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що «одинокі матері» - жінки, які не перебувають у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує й утримує дитину сама. Той факт, що дитина [PERSON] зареєстрована та проживає лише разом з матір'ю [PERSON] підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 8» про склад сім'ї. Відомості, які б підтверджували, що батько дитини після розлучення приймає участь в утриманні дитини суду не були повідомлені. З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що [PERSON] можна вважати одинокою матір'ю та одинокою особою, у зв'язку з чим при вирішенні питання щодо її виселення із службового житла необхідно враховувати вимоги ст. 125 ЖК Української РСР. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір, не підлягають стягненню на користь позивача.

Outcome: dismissed