Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-13 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» 23 січня 2018 року звернулося до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 20 лютого 2008 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №490057610, відповідно до якого відповідачці був наданий кредит у сумі 20 490,10 доларів США. зі сплатою 14,5 % річних. Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» 19 серпня 2009 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 16 листопада 2017 року має заборгованість за кредитом -186,72 доларів США, за відсотками -11487,71 доларів США. Зазначає, що відсотки нараховуються відповідно до п.2.2. Кредитного договору, відповідно до якого номінальна процентна ставка 14,5%, п.2.8 Кредитного договору, де встановлено порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредиту, проценти нараховуються з дня надання кредиту і повинні сплачуватися відповідно до п.8.1 Загальних умов кредитування. Відсотки нараховуються відповідно до п.9.1 Загальних умов кредитування на залишок заборгованості щомісячно за фактичний строк користування кредитом виходячи з 30 днів у місяць та 360 у році. Пеня нараховується відповідно до п.3.6 Загальних умов кредитування, отже у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісії згідно умов договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від простроченої уми за кожний день прострочення. Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 21674,43 доларів США, а саме: за кредитом - 10186,72 доларів США, по відсотках - 11487,71 доларів США та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2018 року відкрите провадження у справі за вказаною позовною заявою, справа призначена до розгляду на 26 лютого 2018 року о 09 год. 30 хв. 26 лютого 2018 року розгляд справи відкладено до 29 березня 2018 року у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату та час судового засідання. 29 березня 2018 року винесено заочне рішення по справі, позовні вимоги банку задоволено, Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 21674,43 доларів США та судові витрати в сумі 9277, 73 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року поновлено строк звернення з заявою про перегляд заочного рішення, призначено заяву про перегляд вказаного заочного рішення на 10 квітня 2019 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2019 року скасовано заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 березня 2018 року у справі за вказаним позовом та призначено справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 02 липня 2019 року об 11 год. 00 хв. 24 квітня 2019 року від представника [PERSON] - адвоката Чернадчука О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що рішенням Третейського суду від 26 вересня 2008 року у справі №273 позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором, зокрема тіло кредиту та відсотки за користуванням ним. Перед тим, як звертатись до суду, позивач надіслав відповідачу досудову вимогу про погашення всієї заборгованості за кредитним договором станом на 07 липня 2008 року, зазначену вимогу отримав син відповідача 27 липня 2008 року. Таким чином, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 20 лютого 2015 року на серпень 2008 року та мав право звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Таким правом позивач скористався і його позовні вимоги були задоволені рішенням Третейського суду від 26 вересня 2008 року. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів не мали правового значення, оскільки за вимогою від 07 липня 2008 року позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати й усі наступні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню. Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Зазначає, що позивач змінив строк кредитування з 20 лютого 2015 року на 07 липня 2008 року, та починаючи з цієї дати кредитодавець (позивач) втратив право нарахування відсотків за користування кредитом та має право лише на відшкодування внаслідок прострочення зобов`язання у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України. Тим більше позивач не мав права нараховувати проценти після подання позову до суду та прийняття судового рішення після 26 вересня 2008 року. Тому вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом (які були нараховані після 26 вересня 2008 року) заявлені в позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.144-147). 02 липня 2019 року представником позивача надано суду уточнені позовні вимоги, згідно яких просить суд стягнути з [PERSON] на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 901,91 долар США, еквівалентом яких є 23 622, 04 грн. Решту позовних вимог залишити без змін (а.с.155-156). 02 липня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 30 вересня 2019 року у зв`язку з наданням представником позивача заяву про зміну позовних вимог, надано час відповідачу для надання відзиву на позовну заяву. 14 серпня 2019 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Чернадчук В.Д. надано відзив на уточнену позовну заяву, в якій зазначає, що згідно розрахунку заборгованості до періоду, за який позивач просить стягнути 3% річних включено 31 день (25,52 долари США) в травні та 26 днів в червні (21, 41 долар США), в той же час 23 квітня 2019 року відповідачем були сплачено грошові кошти та повністю виконано зобов`язання по виконанню судового рішення за виконавчим листом №6-284/08 від 21 листопада 2008 року, а 06 травня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з погашенням боргу (виконанням судового рішення). 14 квітня 2017 року відповідачем було погашено 99 750 грн. (з загальної суми боргу 103024 грн. 28 коп.), в той же час позивач за періоди з 15 квітня 2017 року по 23 квітня2019 року розраховує 3% річних з суми боргу, яка обліковувалась на дату виникнення заборгованості, без урахування погашених коштів. Тим самим позивачем невірно та безпідставно розрахована сума в розмірі 901,91 доларів США. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 166). 30 вересня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 18 грудня 2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача про відкладення. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2019 року закрито підготовче засідання, призначено справу для розгляду по суті на 02 березня 2020 року. В судове засідання 02 березня 2020 року представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Чернадчук О.В. в судовому засіданні заперечував проти позову з обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідачка, належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 490057610 від 20 лютого 2008 року [PERSON] було надано кредит в сумі 20490,10 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14, % річних, дата остаточного повернення 20 лютого 2015 року (а.с.8). Відповідно до п.2.8 Кредитного договору встановлено порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредиту. Платежі з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком №1 до договору та його невід`ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цих Договором. Проценти нараховуються з дня надання кредиту і повинні сплачуватися відповідно до п.8.1 Загальних умов кредитування. Відсотки нараховуються відповідно до п.9.1 Загальних умов кредитування на залишок заборгованості щомісячно за фактичний строк користування Кредитом виходячи з 30 днів у місяці та 360 у році. Однак, відповідачем умови договору не виконувались, в зв`язку з чим станом на 16 листопада 2017 року утворилась заборгованість в сумі 21 674, 43 доларів США, з яких 10 186,72 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 487,71 доларів США- заборгованість за відсотками (а.с. 17-19). Рішенням постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації Всеукраїнський фінансовий союз» розглянуто справу за позовом Закритого акціонерного товариства «Альфа-банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Закритого акціонерного товариства «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 97 989, 29 грн., по процентах за використання кредитних коштів - 1657, 96 грн., пені в сумі 3377, 03 грн., всього 103 024, 28 грн. та судові витрати в сумі 795, 16 грн. (а.с.113-114). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2008 року, справа №6-284/08 року видано Закритому акціонерному товариству «Альфа-банк» виконавчий лист на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації Всеукраїнський фінансовий союз» від 26 вересня 2008 року по цивільній справі №273 Третейського суду (а.с.133). Постановою державного виконавця Зарічного відділу Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 22 січня 2019 року відкрито виконавче провадження №11125992 на підставі виконавчого листа №6-284/08, виданий 21 листопада 2008 року про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа Банк» боргу в сумі 103024, 28 грн. та витрат 795, 16 грн., а всього 1038119, 44 грн. (а.с.116). На запит адвоката Чернадчука О.В. Зарічний відділ Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції надав інформацію про те, що на виконанні у Зарічному відділі Державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції в Сумській області перебуває зведене виконавче провадження АСВП №46897742 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь групи стягувачів. До складу зведеного виконавчого провадження входить, зокрема виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №6-284/08 від 21.11.2008 виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» у розмірі 103819,44 грн. (а.с.134-135). На запит адвоката Чернадчука О.В. Зарічний відділ Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції надав інформацію про те, що на виконанні у Зарічному відділі Державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції в Сумській області перебувало виконавче провадження №11125992 з примусового виконання виконавчого листа №6-284/08 від 21.11.2008 виданого Новозаводським районним судом м. Чернігів про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» боргу у сумі 103024, 28 грн. та витрат 795,16 грн., а всього 103819,44 грн. Грошові кошти в сумі 99750 грн. надійшли 14.04.2017 року, 7934,59 грн. що надійшли 23.04.2019 року, 40042, 22 грн., що надійшли 23.04.2019 року, 38459, 75 грн., що надійшли 23.04.2019 року, 9706,92 грн., що надійшли 23.04.2019 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №6-284/08 виданого 21.11.2008 року перераховано стягувачу. Державним виконавцем 06 травня 2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копії яких направлено сторонам. Боржником сума боргу, виконавчий збір та витрати сплачено у повному обсязі (а.с.154). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Пунктом 2.3. Кредитного договору встановлено дату остаточного повернення кредиту 20 лютого 2015 року. Згідно п. 6.1. Кредитного договору банк має право вимагати (в тому числі в судовому порядку) від позичальника дострокового виконання зобов`язань з повернення кредиту за договором у випадку істотного порушення позичальником зобов`язань за договором у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць. За п. 10 Кредитного договору у разі набуття банком, на підставах передбачених договором, права вимоги від позичальника дострокового повернення кредиту, банк направляє на адресу позичальника рекомендованим листом письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, нарахованої неустойки та інших платежів та нарахувань за договором та/або про усунення порушення та виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний термін з письмовим попередженням про звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання цієї вимоги. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. АТ «Альфа-Банк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2008 році до суду з позовом про примусове стягнення вказаних коштів в судовому порядку з відповідача. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). В зв`язку з ухваленням судових рішень про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, припинилось зобов`язання за цим кредитним договором, а тому підстави для нарахування процентів, також як і обумовленої договором неустойки, відсутні. Як вбачається зі змісту рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 26 вересня 2008 року (далі - рішення третейського суду), судом стягнуто заборгованість з відповідачки, яка складається з заборгованості за кредитом - 20203,56 дол. США, за нарахованими відсотками - 471,23 дол. США. Отже рішенням третейського суду стягнута сума заборгованості за кредитом, а тому стягнення вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом 186,72 дол. США фактично може призвести до подвійного стягнення з відповідача, а тому відсутні правові підстави для стягнення зазначеної суми. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року встановлює можливість стягнення 3% у іноземній валюті, а не її гривеного еквіваленту та повернення суми боргу має відбуватися саме в іноземній валюті. За рішенням третейського суду від 26 вересня 2008 року сума заборгованості складалася станом на 03 вересня 2008 року: 20203,56 доларів США - заборгованість за кредитом, 471,23 долари США - нараховані відсотки. Отже зазначена сума і була стягнута, а в подальшому звернута до виконання. В судовому засіданні представник відповідачки зазначив, що погашення суми кредиту до 14 квітня 2017 року відповідачкою не здійснювалося. Згідно розрахунку позивача станом на 16 листопада 2017 року заборгованість по тілу кредита становить 10 186,72 долари США, при цьому зараховано 27 квітня 2017 року суму 10016,84 долари США, тобто з урахуванням сплаченої 14 квітня 2017 року суми 9750 грн. Тому станом на 26 червня 2016 року розмір заборгованості складає 20203,56 доларів США. Проте суд не може вийти за межі позовних вимог, і вважає за необхідне здійснити розрахунок з суми заявленої позивачем у розмірі 10016,84 доларів США. Оскільки відповідачкою здійснено погашення заборгованості за рішенням третейського суду, який визначив розмір стягуваної суми у національній валюті, проте станом на 26 червня 2016 року не здійснено погашення заборгованості за тілом кредита, підлягає стягненню 3% річних за період з 26 червня 2016 року по 01 червня 2019 року з урахуванням погашених сум. Отже 3% річних розраховується з урахуванням боргу у розмірі 10016,84 дол. США та за період з 26 червня 2016 року по 22 квітня 2019 року визначається за наступним розрахунком: 10016,84 дол. США х 1030 днів х 3 : 100 : 365 = 848,00 дол. США. Оскільки відповідачкою 23 квітня 2019 року здійснено погашення на загальну суму 96 143, 48 грн., що за курсом НБУ на зазначену дату (1 долар США = 26,77 грн.) становить 3591,46 доларів США., заборгованість по тілу кредиту на вказану дату становить 6425,38 доларів США (10016,84-3591,46) Розрахунок 3% за період з 23 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року становить: 6425,38 доларів США х 39 дні х 3 :100:365 = 20,59 доларів США. Таким чином за період з 26 червня 2016 року по 26 червня 2019 року всього становить 868,59 доларів США 3% річних. За таких обставин позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» підлягають частковому задоволенню та з відповідачки підлягає стягненню 3% річних в розмірі 868,59 дол. США, в іншій частині заявлених позовних вимог необхідно відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 356 грн. 26 коп. (9277,73 грн. 00 коп. х 3,84%: 100 = 356,26 грн.).

Outcome: partial