Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації Сумської області звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що в них на обліку перебувають неповнолітні діти відповідачів як такі, що опинилася в складних життєвих обставинах з причини неналежного виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків. Останні зловживають спиртними напоями, не створюють належних умов для проживання та виховання дітей, не піклуються про їх стан здоров`я. Посилаючись на те, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, просили відібрати у них малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення батьківських прав та стягнути аліменти на їх утримання в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача Глобенко Д.А. заявлені вимоги підтримали і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що проживання дітей з відповідачами створює небезпеку для їх життя. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не надали. Суд визнав можливим розгляд справи провести без їх участі за наявними доказами. За згодою представника позивача, суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтв про народження дітей та копії паспорта відповідачки (а.с.7-9,11-13). Батьком [PERSON] та [PERSON] являється відповідач [PERSON] (а.с.10). Відомості про батька дитини в актовому записі про народження [PERSON] , зазначені відповідно до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері (а.с.50). Довідкою про склад сім`ї підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу по [ADDRESS] , з ними також мешкають малолітні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). З 09.02.2016 року малолітні [PERSON] , [PERSON] , а з 17.09.2018 року і малолітня [PERSON] , перебувають на обліку служби у справах дітей як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах, з причин неналежного виконання їхніми батьками своїх батьківських обов`язків, що підтверджується показами представника позивача, наказами начальника служби у справах дітей Буринської РДА №09-ОД та №48-ОД, повідомленням Жуківської сільської ради №02-16/06 (а.с.15-17). Згідно інформації Жуківського старостинського округу [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання характеризується посередньо, до виконання своїх батьківських обов`язків відноситься безвідповідально, належних побутових умов для проживання дітей не створили. В будинку де мешкає сім`я [PERSON] газове опалення відключене, на зимовий період дров не заготовлено, санітарний стан незадовільний. [PERSON] працює дояркою на МТФ «Райз Північ», [PERSON] не працює. Особистого господарства сім`я не веде, харчування дітей та забезпечення їх іншими товарами першої необхідності, на неналежному рівні. [PERSON] на неодноразові звернення адміністрації старостинського округу щодо належного виховання дітей реагує агресивно, до уваги не сприймає. [PERSON] зловживає спиртними напоями, вчиняє конфлікти у сім`ї на цьому ґрунті (а.с.18,19). За період навчання [PERSON] та [PERSON] в Жуківській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів діти зарекомендували себе з позитивної сторони. Між тим, часто приходять до шкоди у брудному одязі, неохайні, одяг дітей не відповідав сезону і погоді. Батьки дітей не підтримують їх у навчанні, не приділяють належної уваги їхньому вихованню, часто не знають де та з ким вони проводять вільний час, батьківські збори не відвідують, на рекомендації та поради вчителів реагують неадекватно. Вказані обставини підтверджують характеристиками Жуківської загальноосвітній школі І-ІІ ступенів де діти навчалися до 16.09.2019 року (а.с.20,21). Згідно з письмового пояснення [PERSON] , наданого службі у справах дітей, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] часто ходять по селу голодні та брудні, харчуються по сусідах. Батьки не дбають про них, часто діти залишаються без нагляду. Останні також зловживають спиртними напоями (а.с.23). В матеріалах справи наявні численні акти обстеження умов проживання дітей, з яких видно, що санітарно-гігієнічні та побутові умови проживання дітей в житловому будинку по [ADDRESS] незадовільні протягом тривалого часу (2016-2020 р.р.), на зауваження представників служби у справах дітей чи органів місцевого самоврядування відповідачі не реагують (а.с.24-28,49). Відповідно до повідомлення органів національної поліції [PERSON] протягом 2019-2020 років тричі притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень. [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувалася (а.с.29). Висновком органу опіки та піклування Буринської РДА встановлено доцільність відібрання в [PERSON] та [PERSON] їхніх малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав, оскільки вони не належно виконують свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей (а.с.32-3450). Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідачі протягом 2016-2020 років не належно виконують батьківські обов`язки по відношенню до своїх малолітніх дітей. Без поважних причин та з врахуванням своїх фінансових можливостей, не створили для дітей прийнятних умов проживання, що відповідали б їх віку, стану здоров`я та санітарно-гігієнічним вимогам. При цьому, [PERSON] та [PERSON] неодноразово попереджалася службовою у справах дітей та іншими уповноваженими органами про відповідальність за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, однак висновків не зробили і продовжують свідомо нехтувати ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, суд дійшов висновку, що в теперішній час малолітні діти відповідачів не можуть перебувати з ними, так як умови їх проживання, враховуючи в тому числі зимову пору року, є небезпечними для їхнього життя, здоров`я і морального виховання. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою, другою та четвертою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що в теперішній час малолітні діти відповідачів не можуть перебувати з ними, так як умови їх проживання, враховуючи в тому числі зимову пору року, є небезпечними для їхнього життя, здоров`я і морального виховання. З урахуванням наведеного, дітей необхідно відібрати у відповідачів та передати органу опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації для їх влаштування до відповідної реабілітаційної дитячої установи. Суд звертає увагу відповідачів на необхідність виконання ними своїх батьківських обов`язків відносно дітей, зміни свого безвідповідального ставлення до них, створення належних умов проживання, що відповідали б віку і стану здоров`я дітей та санітарно-гігієнічним вимогам. Тільки після цього діти можуть бути повернуті батькам. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідачів на утримання дітей, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов`язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Таким чином, суд вважає, що з відповідачів на утримання дітей необхідно стягнути аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, задовольнивши позовні вимоги повністю. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судові витрати щодо судового збору в розмірі 2102 грн., з кожного, від сплати яких позивач був звільнений в силу Закону при поданні позову.

Outcome: approved