Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 26.06.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11365063000, згідно з умовами якого банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 102000 доларів США з розрахунку 14% річних за користування кредитом на строк до 29.06.2038р. В частині надання кредитних коштів АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки, передбачені кредитним договором. 08.12.2011р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимог, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору №11365063000 від 26.06.2008р. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, [PERSON] на підставі договору іпотеки №89082 від 26.06.2008р. передав в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань, згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим, станом на 02.07.2015р. за відповідачем наявна заборгованість в розмірі 4701705,67грн., з яких 2112788,65грн. - сума заборгованості за кредитом; 2064693,51 грн. - сума заборгованості за відсотками; 489860,20 грн. - пеня; 9321,95 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу; 25041,36 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках. З огляду на викладене, позивач просить в рахунок погашення основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у сумі 4701705,67 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - однокімнатну квартиру загальною площею 39,4кв.м, житловою площею 18,8кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. 26.06.2008р. за №16667, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 26.06.2008р. шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020). Визнати з ПАТ «Дельта Банк» право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 39,4кв.м, житловою площею 18,8кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 28.08.2015р. відкрито провадження по вищевказаній справі. 27.07.2016р. до суду відповідачем [PERSON] подано заперечення по позовну заяв, згідно якого зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують отримання відповідачем повідомлень про зміну кредитора, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08.12.2011р. Надана квитанція про оплату поштового відправлення не є підтвердженням вручення або отримання повідомлення відповідачем. Крім того, відповідач стверджує, що заставна квартира за адресою [ADDRESS] є єдиним його нерухомим майном, а також враховуючи ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті», яким визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. З огляду на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову (а.с.138-142). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просила її задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №1136506300, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 102000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитом на строк до 29.06.2038 року (а.с.6-21). На забезпечення кредитних зобов'язань між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 26 червня 2008 року, предметом якого є однокімнатна квартира загальною площею 39,4кв.м, житловою площею 18,8кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], придбана за рахунок коштів, наданих за кредитним договором (а.с.22-24). 08.12.2011р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимог, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внслідок передачі прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовзків за кредитними та забазпечувальними договорами (а.с.31-33). Отже, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору №11365063000 від 26.06.2008р. та забезпечувальному договору іпотеки від 26.06.2008р. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору станом на 02 липня 2015р. за відповідачем [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 4701705,67грн., з яких 2112788,65грн. - сума заборгованості за кредитом; 2064693,51 грн. - сума заборгованості за відсотками; 489860,20 грн. - пеня; 9321,95 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу; 25041,36 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках, відповідно до довідки та розрахунку заборгованості наданих ПАТ «Дельта Банк» (а.с.25, 66-67). Відповідно до звіту про оцінку від 14.01.2016р., ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] становить 607027,00 грн. (а.с.88-120). ПАТ «Дельта Банк» просить в рахунок погашення основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у сумі 4701705,67 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - однокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. 26.06.2008р. за №16667, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 26.06.2008р. шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та визнати з ПАТ «Дельта Банк» право власності на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом абз.1 п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - а у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до статті 1 вказаного Закону, іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш чим тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. На підставі ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Розділом 4 вищевказаного Договору іпотеки від 26.06.2008р. врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки. За пунктом 4.2 цього Договору, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та ЗУ «Про іпотеку» та з інших, передбачених законодавством, підстав. Пунктами 4.4. та 4.5 Договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України, а звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до ЗУ «Про іпотеку». Пунктом 5.2 Договору визначено способи позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; та отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодержателя на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Іпотекодавець не надавав згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Доказів того, що діями або бездіяльністю відповідач унеможливлює чи перешкоджає Банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку матеріали справи не містять і не встановлено таких судом. Згідно правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №14-38цс18 зазначено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.77, ст.79 ч.1 ст.81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають йому відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed