Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Нодьне [PERSON] звернулась до Берегівського районного суду з позовом до Берегівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на транспортний засіб. Позов мотивований тим, що 29 листопада 2013 року вона на підставі договору про передачу права власностіпридбала в Угорщині від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нірдекор-Тех» легковий автомобіль марки «BMW» моделі «Х5», реєстраційний номер Угорщини: KLG199, 2002 року випуску (далі автомобіль). 14 грудня 2013 року позивачка поїхала на вищевказаному автомобілі в Україну через пункт пропуску «Лужанка-Берегшурань». Під час проведення митного огляду автомобіля у працівників Чопської митниці Міндоходів виникли сумніви щодо справжності номера його кузова, в звязку з чим було вирішено призначити експертне дослідження ідентифікаційного позначення кузова автомобіля. Відповідно до попереднього дослідження спеціаліста НДЕКЦ при УМВС України в Закарпатській області номерне позначення кузова автомобіля «WBAFA71000LN19494» не відповідає заводському стандарту, нанесено кустарним способом та не є первинним. Встановити первинний номер кузова автомобіля не вдається можливим. У звязку з вищенаведеним, 14 грудня 2013 року відносно позивачки було складено протокол про порушення митних правил № 2983/30500/13, а автомобіль вилучено. 15 грудня 2013 року за вищевказаним фактом Берегівським РВ УМВС України в Закарпатській області розпочато кримінальне провадження № 12013070060001394 за статтею 290 Кримінального кодексу України. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що автомобіль позивачкою був придбаний в іншій країні Угорщині, де такий по сьогоднішній день зареєстрований на імя позивачки, а договір про його придбання донині є дійсним, вважає, що її слід визнати його добросовісним набувачем та визнати за мною право власності на нього, оскільки таке її право не визнається відповідачем. Позивачка у судове засідання не зявилася, при цьому подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча був повідомлений належним чином, своєчасно про час та місце розгляду справи, згідно ст. 74 ЦПК; причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує позивачка. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). За приписами статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з вищенаведеного, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про незаконність свого володіння. І навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. У той же час слід зазначити, що відповідно до частини пятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Станом на теперішній час автомобіль не перебуває у розшуку, ніхто з приводу його викрадення не звертався до компетентних органів України, а відтак придбавши його в законний спосіб на території Угорщини позивачка набула право власності на нього і є його добросовісним набувачем в силу приписів статті 330 ЦК України. Однак у частині визнання права власності на автомобіль позов задоволенню не підлягає, адже право власності позивачки належним чином зареєстроване, вона має необхідні правовстановлюючі документи, а її право власності на автомобіль ніким не оспорюється.

Outcome: partial