Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №GSS0GK0000015, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 25000 доларів США на термін до 20 січня 2027 року, зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця в період сплати, відповідач повинен був надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із боргу за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором , відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №GSS0GK0000015, таким чином у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Оскільки позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, а останній в порушення норм закону та умов Договору свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав у зв`язку з чим станом на 09 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 99686,77 доларів США з яких 22887,94 доларів США - заборгованість за кредитом, 23004,69 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 4200 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом та 49594, 14 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 99686,77 доларів США, що за курсом 21,10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 червня 2015 року складає 2103390 гривень 85 копійок за кредитним договором № GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року та понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] надіслав суду заперечення на позовну заяву в яких зазначив, що п. 7.1. кредитного договору передбачено обов`язок позивача надати відповідачу кредит у розмірі 25000 доларів США на купівлю квартири та4500 доларів США на сплату страхових платежів. Вважає, що позивач не виконав та не надав відповідачу зазначену суму кредиту. Відповідно до п. 4.2 кредитного договору у випадку невиконання банком зобов`язань по видачі кредиту банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочення виконання даного зобов`язання. Вважає, що позивач винен відповідачу пеню в розмірі 14184 доларів США, а відтак частина зобов`язання відповідача по кредитному договору на цю суму є припинена в силу ст. 601 ЦК України. Окрім того, зазначив, що позивач надав суду розрахунок заборгованості, який є необґрунтований та не доведений. З наданого розрахунку заборгованості неможливо встановити, як саме розраховувалась сума заборгованості по кредиту, сума несплачених відсотків за користування кредитом, пеня. В наданому розрахунку не зазначено усіх дат погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування. Зазначення даних обставин є необхідним, оскільки з моменту здійснення позичальником платежів по кредитному договору позивач повинен був нараховувати відсотки вже на нову суму зобов`язання. Окрім того в розрахунку вказано платежі, які відповідач ніколи не здійснював. В предмет доказування по даній справі входить не лише розмір заборгованості, а й правильність обчислення суми заборгованості та її складових у відповідності до умов договору. Зауважив, що такий розрахунок повинен бути наданий з розбивкою зазначених сум сплати та заборгованості за кожний місяць окремою графою у відповідності до графіку погашення кредиту протягом усього періоду, за який нараховувалась заборгованість. Таким чином, стверджує, що позивачем не надано належного розрахунку та жодного доказу, який би підтвердив факт заборгованості [PERSON] , тому вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними. Окрім того зазначив, що позивач невірно розрахував пеню в доларах США, оскільки за умови дотримання встановлених законодавством умов, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак положення ч.2 ст.192. ч.3 ст.533 ЦК України, декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Просив у позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі. В судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та зазначили, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №GSS0GK0000015, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 25000 доларів США на термін до 20 січня 2027 року. Оскільки відповідач не сплачував кошти за кредитним договором в зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість, а тому просили суд стягнути з [PERSON] 99986,77 доларів США, що за курсом НБУ становить 2103390 гривень 85 копійок. Представники відповідача позовні вимоги не визнали з підстав зазначених у запереченні та просили суд відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові, зокрема представник відповідача [PERSON] просив застосувати строки позовної давності та просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву подану [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до копії витягу із статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». Справа надійшла до суду 21 липня 2015 року, при цьому розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), що передбачено ч. 1 п. 9 Розділу XІІІ Перехідних Положень ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до копії витягу із статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». Щодо заявленої вимоги [PERSON] згідно зустрічної позовної заяви до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, суд зазначає наступне. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, відмовлено. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової подати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано та справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання до суду касаційної скарги, тому рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року за позовними вимогами [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, набрали законної сили. Відтак, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №GSS0GK0000015, згідно якого банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4500,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту. Періодом сплати вважати період з 21 по 26 число кожного місяця (а.с.9-11). Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.11). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні висновки щодо застосування положень ч.2 ст.625 та ч.2 ст.1050 ЦК України містяться і у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 року (справа № 643/10601/16-ц), від 22.05.2019 року (справа №161/7770/16-ц) та від 05.06.2019 року (справа №554/7658/15-ц). Частиною 4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05 червня 2003 року за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. У пункті 2.3.3 кредитного договору від 22 березня 2007 року передбачено, що у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим договором банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплату винагороди, комісії й відсотків за його використання, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення (т. 1 а.с. 9). Згідно п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека 3-х кімнатної квартири в [ADDRESS] . (том. 1 а.с. 11). Заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року в цивільній справі №2-989/2009 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № CSS0GК00000175 від 22 березня 2007 року в сумі 200669 гривень 24 копійки звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі -продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наділенням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України (том. 1 а.с. 71). Таким чином, суд дійшов висновку, що після ухвалення Смілянським міськрайонним судом рішення від 07 липня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSS0GК00000175 від 22 березня 2007 року у розмірі 200669 гривень 24 копійки, було звернене стягнення на належну відповідачу квартиру [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що позивач не надав суду належного розрахунку суми боргу по кредитному договору № CSS0GК00000175 від 22 березня 2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , не вказав повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхнево та не зрозуміло, не враховано вартість заставленого майна, та детальний розпис загальної суми кредиту на день звернення до суду, що в свою чергу впливає на правильність обчислення процентів за користування кредитними коштами, як і нарахованої пені. З урахуванням цих підстав, на засадах розумності і пропорційності, з метою дотримання рівності прав та інтересів учасників справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», слід відмовити. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо заявленої вимоги представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Разом з тим, суд зазначає, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у позові з підстав застосування строків позовної давності. Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року встановлено, що підставою для відмови у позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності, відтак позовна давність застосовується до обгрунтованого позову. За таких обставин позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими та недоведеними належними доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви, відтак строки давності звернення позивача до суду з позовною заявою у даній справі застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, відтак понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, віднести за його рахунок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed