Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Одеський національний медичний університет звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення витрат на навчання у розмірі 42 292,00 грн. та виплаченої стипендії у розмірі 4 981,10 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 18 вересня 2014 року [PERSON] , студентка Донецького національного медичного університету ім. М. Горького, була тимчасово допущена до занять в Одеському національному медичному університеті на 4 курс 7 семестр на спеціальність «Медико-профілактична справа». 19 грудня 2014 року відповідач переведена на навчання на бюджетній основі 2014-2015 навчального року на спеціальність «Медико-профілактична справа». 25 грудня 2014 року між сторонами укладено угоду №216/14 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. У червні 2017 року відповідач закінчила університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до Міської лікарні №1 м. Олександрія Кіровоградської області у якості лікаря-рентгенолога. У липня 2018 року виявлено неприбуття до інтернатури у 2017 році відповідача, що є порушенням укладеного між сторонами договору та вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим позивач просить стягнути суму витрат на навчання з відповідача (а. с. 2 - 5). Відповідач у своєму відзиві заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що 14 березня 2017 року їй видано направлення на роботу №209, на підставі якого вона отримала розподіл для проходження інтернатури до Міського комунального лікувально-профілактичного закладу Міська лікарня №1 м. Олександрії ДОЗ Кіровоградської ОДА на посаду лікаря-рентгенолога. 26 липня 2017 року наказом директора Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської ОДА №257-к її зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Радіологія» МКЛПЗ Міська лікарня №1 м. Олександрія з 01 серпня 2017 року до 31 січня 2019 року. Того ж дня вона підписала договір №3 про навчання (стажування) в інтернатурі. На підставі наказу від 28 липня 2017 року №43-к МКЛПЗ Міська лікарня №1 м. Олександрія її прийнято на роботу лікарем-інтерном за спеціальністю «Радіологія», відділення променевої діагностики з 01.08.2017 року з повним робочим часом з окладом згідно штатного розпису. Тобто, починаючи з 01 серпня 2017 року по теперішній час відповідач працює в КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» лікарем рентгенолог. Оскільки, відповідач не порушувала умови угоди №216/14 від 25 грудня 2014 року про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти, то просить відмовити в задоволенні позову (а. с. 111 - 113). В судове засідання не з`явився представник позивача, який належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Від представника позивача надійшла заява, в якій він просить позовні вимоги задовольнити та розглядати справу в його відсутність. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши вступне слово відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Згідно з витягом з наказу №1584-с від 19 грудня 2014 року [PERSON] переведена на навчання на бюджетній основі 2014-2015 навчального року за спеціальністю «Медико-профілактична справа» з 19 грудня 2014 року (а. с. 10). 25 грудня 2014 року між сторонами укладена угода №216/14 про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до якої Університет (позивач) зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку Студента (відповідач) за рахунок державного бюджету. Вся сплата за цією угодою проводиться Міністерством охорони здоров`я України за рахунок бюджетних коштів відповідно до діючих нормативних актів (а. с. 11). Відповідно до п. 2.2.5. зазначеної угоди після отримання диплома студент зобов`язується прибути до місця працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше трьох років. В разі відмови - випускник повинен відшкодовувати до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з п. 5.1. зазначеної угоди за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянсько-правову відповідальність у відповідності з діючим законодавством України. У 2017 році відповідач закінчила Одеський національний медичний університет та відповідно до списків працевлаштування отримала розподіл за направленням для проходження інтернатури до Міської лікарні №1 м. Олександрія Кіровоградської області на посаду лікаря-рентгенолога. (а. с. 10, 11). Зазначене також підтверджується направленням на роботу №209 від 14 березня 2017 року (а. с. 114). Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди №216/14 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти від 25 грудня 2014 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. За правилами ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На обґрунтування позовних вимог щодо невиконання відповідачем умов угоди №216/14 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти від 25 грудня 2014 року в частині не відпрацювання трьох років після закінчення навчання позивачем надано копію акту ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 по 01.06.2018 від 23 липня 2018 року №04-21/12 (а. с. 16 - 21). Зі змісту зазначеного акту вбачається, що відповідач у 2017 році не прибула до інтернатури (а. с. 17). В той же час, відповідно до наказу директора департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації від 26 липня 2017 року №257-к начальнику управління охорони здоров`я Олександрійської міської ради наказано [PERSON] зараховувати на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Радіологія» міського комунального лікувально-профілактичного закладу - Міська лікарня №1 м. Олександрія з 01 серпня 2017 року до 31 січня 2019 року. Направити [PERSON] для проходження заочної частини інтернатури на базу Кіровоградської обласної лікарні. Відрядити в термін з 01 вересня по 31 жовтня 2017 року, з 01 лютого по 31 травня 2018 року та з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2019 року [PERSON] для проходження очної частини інтернатури на базу ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» (а. с. 115). 26 липня 2017 року між відповідачем та МКЛПЗ «Міська лікарня №1 м. Олександрія» укладено договір №3 про навчання (стажування) в інтернатурі (а. с. 116). Відповідно до наказу №17-к Управління охорони здоров`я Олександрійської міської ради Кіровоградської області наказано головному лікарю МКЛПЗ «Міська лікарня №1 м. Олександрія» зарахувати [PERSON] на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року (а. с. 117). Згідно з витягом з наказу від 28 липня 2017 року №43-к МКЛПЗ «Міська лікарня №1 м. Олександрія» [PERSON] прийнято на роботу лікарем-інтерном за спеціальністю «Радіологія» відділення променевої діагностики з 01 серпня 2017 року з повним робочим часом з окладом згідно штатного розпису (а. с. 118). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] остання з 01 серпня 2017 року прийнята на роботу до МКЛПЗ «Міська лікарня №1 м. Олександрія» зарахувати [PERSON] на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Радіологія». 01 лютого 2019 року відповідач переведена лікарем-стажистом (з рентгенології) у зв`язку із закінченням інтернатури. 17 травня 2019 року [PERSON] переведена лікарем рентгенолог (а. с. 119 - 120). Зазначене також підтверджується довідкою КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» від 03 вересня 2019 року №682 (а. с. 121). За таких обставин, оскільки відповідач виконала умови угоди №216/14 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти від 25 грудня 2014 року, в тому числі і щодо обов`язку прибути до місця працевлаштування за направленням та відпрацювати не менше трьох років, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed