Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про виселення та звільнення приміщення від особистих речей. Посилався на те, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року про припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», тобто АТ «Альфа-Банк» є правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». 08.02.2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту №28, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 43 000,00 євро. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №28, [PERSON] , [PERSON] передали в іпотеку житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81,50 кв. м., земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа Банк» звернув стягнення на будинок іпотекодавця. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 07.02.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.06.2021 року право власності було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», а саме на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81,50 кв. м., земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, законним власником будинку за даною адресою є АТ «Альфа Банк». Згідно довідки КЖРЕП-5 від 04.03.2021 року в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в зазначеному будинку після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній неповнолітньої особи. Банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник та члени його сім*ї продовжують користуватися ним та відмовляються добровільно виселятися. Дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Просить виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262.90 кв.м., житловою площею 81.50 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати відповідачів звільнити житловий будинок від особистих речей. Стягнути з відповідачів на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати по сплаті судового збору. Рух справи Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 21 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 09 вересня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 27 вересня 2021 року вирішено розгляд справи проводити в режимі відеоконференції. Аргументи учасників справи У відзиві на позовну заяву відповідачі [PERSON] , [PERSON] зазначили, що позов не визнають. Будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.01.2007 року, в той же час кредитний договір та договір іпотеки були укладені 08.02.2007 року. Тобто будинок за адресою: [ADDRESS] не був придбаний за кредитні кошти. Просять в задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначив, що згідно кредитного та іпотечного договорів, на час їх укладення відповідачі проживали за адресою відмінною від адреси знаходження предмета іпотеки, а саме: [ADDRESS] . Як вбачається з кредитного договору позичальник зобов*язаний протягом двох робочих днів повідомляти кредитора про зміну місця проживання, роботи тощо. Позичальник не звертався з повідомленням про зміну місця проживання до кредитора, що свідчить про зумисне зловживання відповідачами своїми правами на шкоду кредитору. Очевидно, що у відповідачів наявне інше житло, яким вони користувалися до часу зміни місця реєстрації. Просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Карпюк Ю.М. в судовому засіданні позов не визнала, з підстав викладених у відзиві, просила в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив в задоволенні позову відмовити відповідно до поданого відзиву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з*явилися, надіслали на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов не визнають, просять в задоволенні позову відмовити. Одночасно просили врахувати той факт, що позивач просить виселити серед інших і неповнолітніх дітей, без надання іншого житла. Вказане є неможливим і суперечить вимогам чинного законодавства. Більше того, вони не отримували жодних вимог щодо добровільного виселення, на яке посилається позивач. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні позов не визнала, просила врахувати інтереси дітей, а також висновок органу опіки та піклування від 15.11.2021 року про недоцільність виселення дітей з житлового приміщення та в задоволенні позову відмовити. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 08 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №28, за яким [PERSON] отримав кредиті кошти в розмірі 43000 євро, які надані позичальнику на споживчі цілі, зі строком повернення кредиту 04 лютого 2022 року (а.с.7-9). Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки № 28 від 08 лютого 2007 року, предметом якого є житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81,50 кв. м., земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість предмету іпотеки складає 786000,00 грн. (а.с.10-12). У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна - житлового будинку за вищевказаною адресою. Право власності за банком у встановленому законом порядку зареєстровано 19 лютого 2021 року (а.с. 14-17). Згідно довідки КЖРЕП-5 від 04.03.2021 року в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13). 12 березня 2021 року банк направив відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку, а також звільненням приміщення від особистих речей (а.с.18-19). Згідно висновку від 15 листопада 2021 року, виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради вважає недоцільним виселення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані і мають право користування в будинку [ADDRESS] (а.с.150-153). Позиція суду Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірному будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири. Встановлено, що будинок, який переданий в іпотеку і з якого просить виселити позивач відповідачів, придбаний не за рахунок кредитних коштів. Отже, виселення з такого будинку проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується у рішенні суду. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, обов`язком позивача. Позивач, заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що підставо для відмови у задоволенні позову. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві приватної спільної сумісної власності іпотекодавцям [PERSON] та [PERSON] , зокрема про наявність відповідних речових прав останніх, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірного будинку обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним будинком. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому позивачем на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за №206/402/18 від 16 грудня 2020 року. Згідно із висновком Органу опіки і піклування Чернівецької міської ради виселення неповнолітніх [PERSON] та малолітнього [PERSON] є недоцільним. Крім того, посилання позивача на те, що у відповідачів наявне інше житлове майно, яким вони користувалися до часу зміни місця реєстрації, не підтверджені жодним доказом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, а також висновку органу опіки та піклування про доцільність виселення неповнолітніх дітей. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені АТ «Альфа-Банк» по сплаті судового збору, слід залишити за позивачем. Напідставі викладеного,

Outcome: dismissed