Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання кредитної лінії від 11 жовтня 2012 року № 12/12. Свої вимоги мотивував тим, що 11 жовтня 2012 року між ПАТ «Енергобанк» та відповідачкою укладено договір про надання кредитної лінії № 12/12, відповідно до умов якого, банк надав позичальниці відкличну кредитну лінію з лімітом в розмірі 300000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 28% річних. На строк з 11 жовтня 2012 року по 11 жовтня 2015 року. Додатковою угодою №1 до зазначеного договору від 26 лютого 2013 року змінено графік погашення заборгованості та зменшено розмір кредитного ліміту до 250000,00 грн. Крім того, відповідно до умов договору проценти нараховуються на залишок заборгованості щомісячно в межах терміну користування кредитом, платежі з повернення кредиту здійснюються щомісячно до 11 числа, за порушення зобовязань позичальник сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки визначеної п. 1.1 договору від суми простроченої заборгованості. Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, натомість позичальниця постійно допускала порушення своїх зобовязань, внаслідок чого виникла заборгованість, про що остання повідомлялась письмовою вимогою від 28 серпня 2015 року № 2911/5, яка залишена без виконання. Станом на 29 грудня 2016 року розмір заборгованості відповідно до наданого розрахунку становить 3810,79 грн. За наведеного просить стягнути з відповідачки на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 11 жовтня 2012 року №12/12 в розмірі 3810,79 грн. з яких: 3390,2 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, 350,48 грн. індекс інфляції за несвоєчасну сплату кредиту, 41,44 грн. - індекс інфляції за несвоєчасну сплату відсотків, 9,47 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту, 19,21 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів та розмір сплаченого судового збору. Постановою правління Національного банку України від 11 червня 2015 року № 370 відкликана банківська ліцензія та ліквідовано ПАТ «Енергобанк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 115 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» [PERSON] строком на 1 рік по 11 червня 2016 року (а. с. 22-23). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14 липня 2015 року № 136 [PERSON] відсторонено від виконання обовязків уповноваженої особи Фонду на ліквідацію з 15 липня 2015 року та призначено [PERSON] (а. с. 24). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 травня 2016 року № 842 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» на два роки по 11 червня 2018 року та продовжено повноваження ліквідатора [PERSON] на зазначений строк (а. с. 25-26). Представник позивача за довіреністю в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити (а. с. 27). Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Надали суду копію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором від 11 жовтня 2012 року, яка утворилась станом на 19 жовтня 2015 року а також докази виконання зазначеного рішення суду щодо сплати такої заборгованості. Крім того, просили врахувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Між сторонами склались правовідносини, які ґрунтуються на положеннях ст. ст. 526, 530, 536, 610-611, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року (цивільна справа № 127/25031/15-ц) частково задоволено позов ПАТ «Енергобанк» до [PERSON], стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 11 жовтня 2012 року № 12/12 станом на 19 жовтня 2015 року в розмірі 58428,76 грн. з яких: прострочена заборгованість за кредитом 52000,44 грн., прострочена заборгованість по процентам 6428,32 грн. В решті вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 01 грудня 2015 року (а. с. 40-43). Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, відновлювальна кредитна лінія надавалась на строк з 11 жовтня 2012 року по 11 жовтня 2015 року. Крім того, відповідно до п. 9.4 Договору, останній діє до повного виконання прийнятих на себе сторонами зобовязань (а. с. 11-13). Відповідно до квитанції від 25 листопада 2015 року № 17, [PERSON] сплатила на користь ПАТ «Енергобанк» 58428,76 грн. з призначенням платежу «погашення кредиту за договором від 11 жовтня 2012 року № 12/12» (а. с. 44). Отже відповідачка в добровільному порядку виконала рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року, сплативши розмір заборгованості визначений рішенням суду, яка існувала станом на 19 жовтня 2015 року. Суд бере до уваги положення ч. 4 ст. 631 ЦК України, відповідно до якої закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідачкою під час дії договору були порушені умови останнього, що виразилось в утворенні заборгованості по сплаті кредиту та процентів, що в свою чергу встановлено рішенням суду. Крім того, відповідно до п. 17 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Отже, відповідачка в період з 19 жовтня 2015 року (дата по яку стягнуто заборгованість за договором) по 25 листопада 2015 року (дата погашення заборгованості за рішенням суду) продовжувала користуватись кредитними коштами понад строк встановлений в договорі, а тому правовідносини між сторонами не припинились. Позивачем заявлено зокрема позовна вимога про стягнення з відповідачки пені за несвоєчасне погашення заборгованості (по сплаті тіла кредиту та процентів) за період з 19 жовтня по 26 листопада 2015 року, розмір якої відповідно до наданого розрахунку становить 3390,2 грн.(а. с. 7-10). Відповідно до ч. 1,3 ст. 549, ч. 2 ст. 551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 7.1 Договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або строків сплати процентів за користування кредитом, банк має право нараховувати неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки , що визначена в. п. 1.1 Договору від суми простроченої заборгованості. З наведеного вбачається, що відповідачка прострочила виконання грошового зобовязання (сплата тілу кредиту в розмірі 52000,44 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 6149,08 грн.) на 36 днів, а тому вимога про стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості ґрунтується на нормах Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 ЦК визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Представником відповідачки в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування до вимоги про стягнення неустойки строку позовної давності. Розмір неустойки позивачем обрахований починаючи з 20 жовтня 2015 року, тобто саме з цього дня слід обраховувати початок строку перебігу позовної давності за зазначеною вимогою. З наведеного вбачається, що строк позовної давності до заявленої вимоги (у даному випадку він є спеціальним та становить 1 рік) закінчився 20 жовтня 2016 року, тобто саме до цієї дати позивачеві було слід реалізувати своє право на звернення до суду із заявленою вимогою, натомість позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 30 грудня 2016 року (дата направлення позову поштовим відправленням) (а. с. 28). Враховуючи, що строк позовної давності до вимоги про стягнення неустойки сплив, а представником відповідачки зроблена відповідна заява про застосування строку позовної давності, вимога про стягнення неустойки задоволенню не підлягає. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за договором від 11 жовтня 2012 року за період з 19 жовтня по 25 листопада 2015 року. Така вимога позивача ґрунтується на положеннях ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу зазначеної норми вбачається, що розмiр процентiв, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних вiд простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорi не передбачили іншого розміру процентів річних. Відповідно до п. 1.1. додаткової угоди № 1 від 26 лютого 2013 року до договору від 11 жовтня 2012 року (а. с. 15 зворот), розмір процентів за користування кредитом становить 28% річних. З наведеного вбачається, що кредитним договором встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, а тому хоча відповідачка і прострочила виконання грошового зобовязання, як зазначалось вище на 36 днів, зазначена вимога задоволенню не підлягає, адже призведе до подвійного стягнення за порушення грошового зобовязання. Наразі вимога про стягнення процентів за користування кредитними коштами в період з 19 жовтня по 25 листопада 2015 року позивачем не заявлялась. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за договором від 11 жовтня 2012 року за період з 19 жовтня по 25 листопада 2015 року. Індекси iнфляцiї розраховуються на пiдставi iнформацiї, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий курєр». При застосування індексу iнфляцiї слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату мiсяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс iнфляцiї за період прострочення платежу. Суд враховує, що заборгованість виникла в жовтні 2015 року, а відповідно до статистичних даних опублікованих в газеті «Урядовий курєр» індекс інфляції в зазначеному місяці становить 98,7, тобто менше1, а тому грошові зобовязання, виконання яких прострочила відповідачка, не зазнали інфляційних втрат, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed