Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до [PERSON], за участі залученого судом в процесуальному статусі третьої особи Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, про стягнення пені за несплату аліментів та заподіяної моральної шкоди. Позивачка зазначає, що відповідач в добровільному порядку не виконує рішення суду про стягнення аліментів, хоча має обєктивну можливість виконати рішення. А відтак є усі підстави стягнути пеню в порядку ст.196 Сімейного Кодексу України в розмірі 2792 гривні за період січень 2014 року - березень 2016 року, нараховану державним виконавцем , та моральну шкоду на користь позивачки, у звязку з ігноруванням відповідачем рішення суду, в сумі 5000 гривень . Судовому засіданні представник позивача вимогу пітримав та просить задовольнити з з зазначених в позові підстав. Представник відповідача позов заперви в повному обсязі, та суду відзначив, що його довіритель рішення суду про стягнення аліментів від грудня 2014 року, виконує в повному обсязі та ще й має певну суму переплати. Третя особа забезпечила явку представника, котрий надав суду пояснення по суті вимог. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Отже судом встановлено, що у сторін спору є спільна дитина [PERSON], [INFO], котрий проживає з позивачкою у справі та перебуває на повному її утриманні, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607\\6576\\13 ц від 14 травня 2013 року Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Також судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду вілд 23 серпня 2005 року з відповідача стягнено на користь позивачки аліменти на сина [PERSON], [INFO], у твердій грошові й сумі в розмірі 100 гривень щомісячно, починаючи стягувати з 21.07.2005 року і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист №2-7636, направлений до примусового виконання в Тернопільский міський ДВС. Згідно довідки ДВС від 08.07.2015 року за №27916 та розрахунку заборгованості по аліментах від 06.03.2015 року, складного державним виконавцем Першого відділу ДВС ТМУЮ, вбачається, що з жовтня 2013 року по березень 2015 року року виконавцем нараховувалися аліменти відповідачу і борг відповідача становив 4585, 18 гривень, однак останнім в березні 2015 року було сплачено на рахунки ДВС 6385, 18 гривень, які виконавцем зараховано в рахунок погашення боргу по ВЛ №2-7636 , і при цьому утворився надлишок коштів в розмірі 1800 гривень. Надалі позивачка 01.10.2013 року звернулася до суду з позовом про зміну розміру аліментів, стягуваних за рішенням суду від 23.08.2005 року, в сторону збільшення до 600 гривень щомісячно. Рішенням суду котре набрало законної сили від 23 грудня 2014 року, позов [PERSON] задоволено частково вирішено змінити розмір стягувани аліментів в сторону збільшення до 500 гривень щомісячно починаючи стягувати з 01.10.2013 року, про що видано виконавий лист №607\\7959\\13-ц, котрий предявлено до примусового виконання в перший відділ ДВС. Данне рішення було ухвалене за участі представника відповідача, котрий був присутній в судовому засіданні при проголошенні рішення. Відтак 09.03.2016 року державний виконавець Першого відділу ДВС ТМУЮ склав розрахунок заборгованості по аліментах відповідача перед позивачкою за новим рішенням суду про зміну розміру стягуваних аліментів від 23.12.2014 року, згідно якого (розрахунку) зза період жовтень 2013 року березень 2016 року борг [PERSON] перед позивачкою із сплати аліментів склав 6700 гривень. При цьому, як пояснив в судовому засіданні представник ДВС, переплату внесену відповідачем на виконання ВЛ 2-7636 в розмірі 1800 гривень, було внесено в рахунок погашення заборгованості по аліментах за ВЛ 607\\7959\\13-ц. За правилами ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки. Верховний Суд України у справі № 6-94цс15 від 01.07.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування, зробив правовий висново, відповідно до якого, за правовою природою пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, а сума заборгованості за аліментами за попередні місці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачували. Тобто, неустойка (пеня) рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів ( за кожен місяць). А тому, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповадча на користь позивача розраховану за період січень 2014 року березень 2016 року пеню за несплату аліментів, в порядку ст. 196 СК України, в сумі 2792 гривень, про що в тексті позову навів відповідний розрахунок. Разом з тим, відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Представник відповідач суду пояснив, що його довіритель жодним чином не намагався ігнорувати, а навпаки, з моменту набрання рішенням аконнох сили, добросовісно виконував рішення суду від 23.12.2016 року, яким змінено розмір стягуваних аліментів до 500 гривень щомісячно. На підтвердження пояснень надав суду копії квитанцій: від 27.04.2015 року на суму 200 гривень, від 22.06.2015 на суму 200 гривень, від 23.07.2015 року на суму 500 гривень, від 20.08.2015 року на суму 500 гривень, від 25.09.2015 року на суму 500 гривень, від 20.10.2015 року на суму 500 гривень, від 08.12.2015 року на суму 500 гривен, від 28.12.2015 року на суму 500 грвиень, від 25.01.2016 року 500 гривень, від 22.03.2016 року 500 гривень, від 01.03.2016 року 500 гривень. Аналізучи надані сторонами справи докази у їх логічному взаємозвязку, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стгнути пеню за несплату аліментів в розмірі 840 гривень, з огляду на таке. Як наголошено вище, представник відповідача був обізнаний з рішенням суду від 23 грудня 2014 року, яким позов [PERSON] задоволено частково вирішено змінити розмір стягувани аліментів в сторону збільшення до 500 гривень щомісячно починаючи стягувати з 01.10.2013 року. При цьому, на думку суду, незважаючи на ту обставину, що державним виконавцем складено розрахунок боргу відповідача із сплати аліментів за період з жовтня 2013 року (місяця початку сплати аліментів, визначеного рішенням суду від 23.12.2014 року), однак в рішенні суду дата та місяць початку обовязку відповідача сплачувати позивачці аліменти в зміненому розмірі, було визначено «заднім» числом, а відтак не можна стверджувати про наявність у відповідача вини у несплаті аліментів за період з жовтня 2013 року по січень 2015 року (початок наступного місяця після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів в зміненому розмірі) суд зазначає, що січень 2015 року і є місяцем, з якого слід обраховувати санкції відповідачу, за умови доведення ігнорування ном виконання рішення суду від грудня 2014 року. Отже суд зауважує, що позивачем правомірно нараховано пеню на несплату аліментів за січень 2015 року (місяць, в якому [PERSON] не сплатив позивачці аліменти в сумі 500 гривень) в розмірі 155 гривень, за лютий 2015 року (місяць, в якому [PERSON] не сплатив позивачці аліменти в сумі 500 гривень) в розмірі 140 гривень. Надалі, як констатовано вище, в березні 2015 року [PERSON] було сплачено на рахунки ДВС 6385, 18 гривень, які виконавцем зараховано в рахунок погашення боргу по ВЛ №2-7636 , і при цьому утворився надлишок коштів в розмірі 1800 гривень. Дану суму коштів внесену відповідачем на виконання ВЛ 2-7636 в розмірі 1800 гривень, державним виконавцем було враховано на погашення заборгованості по аліментах за ВЛ 607\\7959\\13-ц, тобто, суд вважає, перекритою суму боргу за січень, лютий, березень та частково в розмірі 300 гривень за квітень 2015 року. Відповідачем в квітні 2016 року сплачено позивачці 200 гривень, що з урахуванням згадуваного вище існування залишку суми коштів в розмірі 300 гривень, дозволяє суду зробити ввисновок про викананння [PERSON] рішення суду про сплату позивачці аліментів за квітень 2015 року в повній сумі в розмірі 500 гривень, й логічно відсутність підстав нарахвувати пеню за неспату аліментів щодо квітня місяця 2015 року. Суд констатує про невиконання відповідачем рішення суду про сплату аліментів позивачці за травень місяць 2015 року, та часткове виконання за червень в розмірі 200 гривень, а тому цілком правомірно [PERSON] нараховано пеню в розмірі 155 гривень за травень та 90 гривень за червень 2015 року, котра підлягає до стягнення з відповідача. Факт невиконання рішення від 23.12.2014 року відповідачем, суд вважає довееним також за листопад 2015 року та лютий 2016 року, а тому за дані міцяці також підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки пені 155 гривень за листопад та 145 гривень за лютий. Підсумовуючи суми нарахованої пені за вищевказані місяці, суд визначає загальний її розмір 840 гривень, котрі слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Одночасно суд критично оцінює доводи сторони позивача, що пеня має бути стягнене в розмірі 2792 гривень, обрахований згідно даних розрахунку аліментів, складеного державним виконавцем дії якого відповідачем не оскаржувалися оскільки, як згадувано вище, правовою підставою стягнення пені має слугувати встановлення судом вини боржника, наявності котрої за певні і періоди часу судом не встановлено. Також, на думку суду, не підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки моральна шкода, з огляду на малозабезпеченість позивачки та відсутність необхідності доводити підтвердження моральної шкоди з посиланням на рішення ЄСПЛ «Недайборщ проти Російської Федерації» від 01.07.2010 року, оскольки в даному судовому рішенні ЄСПЛ констатував порушення гарантій особи, передбачених ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі сторони держави в особі її органів нелюдським поводженням та принижуючими людську гідність умовами утримання особи під вартою, що само по собі є підставою стягнення моральної шкоди, а в даному випадку мав місце приватний спір між двома приватними особами, а відтак кожна обставина, в тому числі факт заподіяння шкоди потребує доказування, чого не зроблено позивачкою. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial