Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

орган опіки та піклування [PERSON] сільської ради Перечинського району звернувся до суду з вказаною заявою, яку мотивує тим, що [PERSON] психоневрологічний інтернат звернувся до нього із заявою, в якій просить подати до суду заяву про обмеження цивільної дієздатності [PERSON], який перебуває на повному держаному утриманні в інтернаті. Так, рішенням Хустського районного суду від 03 травня 2003 року [PERSON] визнано недієздатним. Разом з цим на даний час, згідно висновку судово-психіатричного експерта Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні № 356 від 14 липня 2017 року, [PERSON] страждає параноїдною шизофренією епізодичного типу перебігу, з наростаючим дефектом, стан ремісії; наявні у його психічному стані розлади мислення, емоційно-вольової сфери, зниження критики до передбачення чи планування власних дій виражені не глибоко і не досягають рівня стійкого хронічного психічного захворювання чи недоумства, а тому не позбавляють його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але істотно впливають на цю здатність; потребує піклувальника. На підставі наведеного просить заяву задовольнити та скасувати рішення Хустського районного суду про визнання [PERSON] недієздатним, обмеживши останнього у цивільній дієздатності. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні підтримав заяву та, посилаючись на викладені у ній обставини, просив таку задовольнити. У судовому засіданні представники [PERSON] як заінтересованої особи [PERSON] та [PERSON] проти задоволення заяви заперечували, оскільки чинне законодавство не містить норм для захисту прав особи і відповідно не передбачає визнання недієздатної особи обмежено дієздатною. Вважають, що [PERSON] слід поновити у дієздатності, після чого на підставі відповідного висновку експерта визнати обмежено дієздатним. За наведених обставин, просили у задоволенні заяви відмовити повністю. Представники заінтересованої особи [PERSON] психоневрологічного інтернату [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] у судовому засіданні просили заяву органу опіки та піклування задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2003 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним (а. с. 3, 6, 7). Також встановлено, що на підставі путівки № 56 Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації від 05 грудня 2013 року [PERSON], [INFO], направлений для постійного проживання до Тур'я-Реметівського психоневрологічного інтернату (а. с. 5), у звязку з чим з 13 грудня 2013 року його було зараховано на повне державне утримання та в число підопічних Тур'я-Реметівського психоневрологічного інтернату, що стверджується випискою з наказу № 394 від 12 грудня 2013 року (а. с. 4). Відповідно до ст. 42 ЦК України за заявою опікуна або органу опіки та піклування суд поновлює цивільну дієздатність фізичної особи, яка була визнана недієздатною, і припиняє опіку, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Порядок поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно ч. 4 ст. 300 ЦПК України скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, в разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану здійснюється за рішенням суду на підставі відповідного висновку судово-психіатричної експертизи за заявою опікуна, членів сім'ї, органу опіки та піклування або самої особи, визнаної недієздатною. Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року, громадянина може бути поновлено в дієздатності лише при наявності висновку судово-психіатричної експертизи про значне поліпшення його стану здоров'я або видужання. Згідно висновків судово-психіатричного експерта № 31 від 16 лютого 2017 року та № 356 від 14 липня 2017 року [PERSON] на даний час страждає параноїдною шизофренією, епізодичний тип перебігу, з наростаючим дефектом, стан ремісії. Наявні у його психічному стані розлади мислення, емоційно-вольової сфери, зниження критики до передбачення чи планування власних дій виражені не глибоко і не досягають рівня стійкого хронічного психічного захворювання чи недоумства, тому не позбавляють його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але істотно впливають на цю здатність. Потребує піклувальника (а. с. 11-16, 21-26). Відтак, комісійними експертизами встановлено, що [PERSON] не повністю усвідомлює значення своїх дій та не може у повній мірі керувати ними. Зазначені висновки експертизи не ґрунтуються на припущеннях, вони є обґрунтованими та мотивованими. Отже, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] страждає психічним розладом внаслідок чого у нього виникає неспроможність у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Частиною 1 ст. 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. На відміну від правоздатності, якою людина наділяється внаслідок самого лише факту своєї появи на світ і незалежно від субєктивних факторів, дієздатність фізичної особи це таке правове поняття, що повязане передусім із психічним станом людини, адже цивільною дієздатністю наділяється лише та фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним кодексом України і може бути обмежений виключно у випадках та в порядку, встановлених законом. Основний обєктивний критерій для обмеження обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, з огляду на приписи статей 31 35 ЦК, її вік, але цивільне законодавство передбачає й винятки з цього правила, визнаючи таким критерієм стан психічного здоровя чи поведінку людини, яка має ознаки хворобливої залежності. Так, у ст. 36 ЦК передбачена можливість обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Разом із тим цивільне законодавство презюмує, що стан психічного здоровя фізичної особи може динамічно змінюватися, зокрема й поліпшуватися аж до повного видужання, а тому допускає поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ст. 42 ЦК). Обов'язковою підставою для поновлення фізичної особи у дієздатності є не тільки видужання чи значне поліпшення її психічного стану, а саме те, що позитивні зміни дозволяють їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, при цьому обов'язково повинно бути встановлено, що наявні обидва елементи вольової поведінки особи: психічна здатність оцінювати свої дії та психосоматична здатність керувати ними. При відсутності одного з цих елементів питання про поновлення фізичної особи у дієздатності позитивно вирішити неможливо. Таким чином, оскільки комплексними судово-психіатричними експертизами було встановлено, що психічний стан [PERSON] хоча і покращився, проте не такою мірою, що він повністю здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто відбулося часткове одужання недієздатної особи, але при цьому психічний розлад у неї все ж спостерігається, тому суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання [PERSON] обмежено дієздатним. Що стосується посилання представників опікуна [PERSON] [PERSON] та [PERSON] на те, що норми цивільного законодавства передбачають лише повне поновлення дієздатності, то суд таке відхиляє виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, за якою встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 45).

Outcome: approved