Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Орган опіки та піклування Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області, що діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Черкаської селищної ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] , яка є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, відомості про батька малолітнього [PERSON] внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Взагалі, відомості про дитину надійшли з Республіки Білорусь, де мати з дитиною проживали впродовж 2014-2016 років. [PERSON] прибула до Республіки Білорусь з с. Майдан Слов`янського району Донецької області у 2014 році. У березні 2015 року відповідач та її син [PERSON] отримали дозвіл на постійне проживання на території Республіки Білорусь за адресою: [ADDRESS]. Пуховичським РОВД Мінської області [PERSON] була документована видом на проживання іноземного громадянина строком на 2 роки. Жінка з сином проживали у родині матері відповідача, бабусі дитини, яка є громадянкою України, - [PERSON] , яка має вид на проживання у Республіці Білорусь. За час проживання на території Республіки Білорусь [PERSON] зарекомендувала себе з негативного боку, ухилялась від виконання батьківських обов`язків, вела аморальний спосіб життя, зловживала алкогольними напоями. 25.10.2016 року відповідачу та її сину було анульовано дозвіл на постійне проживання у Республіці Білорусь, та 19.11.2016 року відповідач була депортована на територію України на 6 місяців. В цей час малолітній [PERSON] залишався на утриманні бабусі [PERSON] та проживав за місцем її мешкання. По закінченню терміну депортації мати на територію Республіки Білорусь не повернулась, вихованням та утримання сина [PERSON] не займалась, матеріально не допомагала. Вихованням та утриманням дитини займалась його бабуся [PERSON] , хлопчик навчався у державному закладі освіти «Блонська середня школа». Як стало відомо з листа посольства України в Республіці Білорусь від 14.06.2018 року № 6132/16-546-513, рішенням Пуховичського районного виконавчого комітету Мінської області від 18.04.2018 року № 1051 малолітньому [PERSON] надано статус дитини, яка залишилася без батьківського піклування, у зв`язку з чим його влаштовано до ДЗО «Пуховичський районний СПЦ». Оскільки відповідач не повернулась до Республіки Білорусь, щоб забрати дитину, та як відомо, місце реєстрації [PERSON] - [ADDRESS] , службою у справах дітей Слов`янської райдержадміністрації вживались заходи по розшуку матері дитини. З отриманих відомостей вбачається, що в домоволодінні, де зареєстрована жінка, ніхто не мешкає з 2016 року, будівля зруйнована. За допомогою Слов`янського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області також не виявилося можливими встановити місцезнаходження або місце роботи [PERSON] , її родичів, знайомих, тощо. 19.06.2019 року малолітній [PERSON] був доставлений з ПРД ГУНП в Харківській області до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області», де перебуває по теперішній час. Мати жодним чином не брала участь у поверненні дитини до України, впродовж більше двох років сина не розшукувала, не цікавилась місцем його перебування, життя та здоров`ям, виявляла повну байдужість до дитини. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Слов`янської райдержадміністрації 20.06.2019 року № 72 прийнято рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] . 30.07.2019 року відповідач особисто звернулась до служби у справах дітей Слов`янської райдержадміністрації з метою з`ясування можливості повернення сина, та з її пояснень стало відомо, що вона з травня 2019 року проживає разом зі співмешканцем [PERSON] у [ADDRESS] . Також, зі слів [PERSON] , вона працює неофіційно на приватному підприємстві, постійного місця проживання не має, в різні періоди часу проживала зі співмешканцями у орендованому житлі. За словами жінки, вона не піклувалась про сина, не витрачала фінансові кошти на його утримання з тієї причини, що повністю довірила виховання дитини своїй матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Останній раз, зі слів відповідача, вона спілкувалась з сином у грудні 2018 року, коли дитина вже перебувала у закладі соціального захисту Республіки Білорусь. Таке спілкування було організоване бабусею дитини засобами телефонного зв`язку під час відвідування хлопчика у закладі. Зважаючи на те, що термін перебування у закладі соціального захисту є обмеженим, мати протягом тривалого часу не турбувалася про долю дитини, не сприяла поверненню сина до України, не мала інформації про його місце перебування, жінка фактично не має постійного місця мешкання та регулярного доходу, то позбавлення матері батьківських прав дасть можливість надати [PERSON] статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та в подальшому вирішувати питання про влаштування до сімейних форм виховання. Позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача аліменти на користь малолітнього [PERSON] у розмірі Ѕ частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Представник позивача Савон В.В. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи у зв`язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання. Відповідач повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив, шляхом публікації оголошень на офіційному сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та надсилання на адресу відповідача судових викликів, однак, в судове засідання не з`явилась, про причини неприбуття суду не повідомила, жодних клопотань, пояснень або відзиву від відповідача не надходило, з огляду на що, враховуючи згоду позивача, суд на підставі п. п. 3, 4, ч. 1 ст. 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Від третьої особи, органу опіки та піклування Черкаської селищної ради, на адресу суду надійшло клопотання з проханням розглядати справу без участі представника органу опіки, не заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши думку представника позивача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.05.2011 року (а. с. 8), [PERSON] народився [INFO] у с. Майдан Слов`янського району Донецької області, батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з довідкою, виданою Лікарською амбулаторією с. Прелесне КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Слов`янської районної ради (а. с. 10), [PERSON] , [INFO] , з 27.12.2010 року по 2014 рік знаходився під наглядом сімейного лікаря Лікарської амбулаторії с. Прелесне, на диспансерному обліку не знаходився, розвивався та ріс відповідно віку. З довідки, яка містить відомості із запису акту про укладення шлюбу 12 квітня 2018 року (а. с. 11), вбачається, що в документах архіву відділу РАЦС Пуховичського райвиконкому Мінської області зберігається запис акту про укладення шлюбу № 229 від 09.09.2015 року, здійснена у відділі РАЦС Пуховичського райвиконкому Мінської області на [PERSON] та [PERSON] . При укладенні шлюбу подружжя обрали прізвищ [PERSON] . У відповідності до листа Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області від 21.06.2018 року № 03-02/574 (а. с. 12), [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані на території [ADDRESS] , але фактично з 2016 року і по теперішній час за вказаною адресою не проживають, домоволодіння зруйноване. Рівень матеріально-побутових умов проживання, виховання та утримання малолітнього [PERSON] невідомі. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00014606063 від 20.10.2014 року (а. с. 13) вбачається, що відомості про батька малолітнього [PERSON] - [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно з листом відділу освіти, спорту та туризму Пуховичського районного виконавчого комітету Мінської області Республіки Білорусь № 243 від 11.04.2018 року, направленим на адресу Посольства України в Республіці Білорусь (а. с. 14-15), малолітній [PERSON] знаходився на території Пуховичського району, залишився без батьківського піклування. [PERSON] прибула разом із сином до Республіки Білорусь з с. Майдан Слов`янського району Донецької області, Україна, у 2014 році. В березні 2015 року [PERSON] разом із сином отримали дозвіл на постійне проживання на території Республіки у Пуховичському районі Мінської області, Пуховичським РОВД Мінської області [PERSON] була документована видом на проживання іноземного громадянина строком на два роки. За час проживання на території Республіки жінка характеризувалась негативно, неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки з виховання та утримання сина [PERSON] , вела аморальний спосіб життя, зловживала спиртними напоями. 25.10.2016 року [PERSON] та її сину було анульовано дозвіл на постійне проживання в Республіці Білорусь, та 19.11.2016 року жінку було депортовано на територію України строком на 6 місяців. По закінченню строку депортації [PERSON] на територію Республіки Білорусь не повернулась, вихованням та утриманням сина не займалась, матеріально дитину не забезпечувала, фактично самоусунулась від його виховання та утримання. За усними відомостями родичів [PERSON] жінка проживає в м. Слов`янськ, Україна, працює у приватному підприємстві з виготовлення порцелянового посуду. До депортації на територію України [PERSON] з сином проживали в сім`ї матері жінки [PERSON] , яка має вид на проживання в Республіці Білорусь. Після депортації матері [PERSON] продовжував проживати в сім`ї бабусі. Фактично з моменту народження дитини його вихованням та матеріальним утриманням завжди займалась бабуся. [PERSON] відвідував державний заклад освіти «Блонська середня школа», 1й клас, бабуся забезпечувала законні права та інтереси неповнолітнього онука, задовольняла всі потреби дитини, та клопотала про встановлення опіки над онуком. У своєму листі відділ освіти, спорту та туризму Пуховичського районного виконавчого комітету Мінської області Республіки Білорусь просили надати відомості щодо життєвої ситуації [PERSON] , її способу життя та повідомити, чи є доцільно передати малолітнього [PERSON] на виховання матері. Зазначений запит листом від 14.06.2018 року за № 6132/16-546-513 було направлено Посольством України в Республіці Білорусь до Служби у справах дітей Донецької облдержадміністрації (а. с. 16) Відповідно до листа Управління з освіти, спорту та туризму Пуховичського районного виконавчого комітету від 21.11.2018 року № 01-2/689, направленого до Посольства України в Республіці Білорусь (а. с. 17), рішенням Пуховичського райвиконкому від 18.04.2018 року № 1051 [PERSON] надано статус дитини, яка залишилась без батьківського піклування. На теперішній час дитина знаходиться у приватному соціально-педагогічному закладі освіти «SOS-Детская деревня Марьина Горка». За місцем мешкання бабці неповнолітнього [PERSON] [PERSON] не створені умови для виховання та утримання її онука. Згідно з листами Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 20.07.2018 року № 9735/303/01-18 (а. с. 18), від 27.02.2019 року № 1498/303/01-19 (а. с. 22), встановити місце роботи, родичів, знайомих, а також місце проживання [PERSON] не виявилось можливим. З листа Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 18.12.2018 року № 17235/303/01-2018 (а. с. 19) вбачається, що [PERSON] останнім часом мешкає за адресою: [ADDRESS] , засобів мобільного зв`язку не має. Надано телефонний номер брата [PERSON] . Листом Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 06.02.2019 року № 786/303/01-19 (а. с. 20) повідомлено, що [PERSON] на час відповіді постійного місця мешкання не мала, надано контактні дані жінки. У відповідності до листа від 19.06.2019 року № 458 (а. с. 23), малолітній [PERSON] , [INFO] , прибув до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області» 19.06.2019 року о 13-43 год. з ПРД ГУНП в Харківській області у супроводі капітана поліції Коробка Т.І . Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області від 20.06.2019 року № 72 (а. с. 24) рекомендовано Службі у справах дітей райдержадміністрації розпочати процес позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою № 02-40/1944 від 12.08.2019 року (а. с. 25), [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] , з травня 2019 року. 30.07.2019 року начальником служби у справах дітей було проведено бесіду з [PERSON] (а. с. 26), під час якої остання повідомила обставини свого життя з сином в Республіці Білорусь, підтвердила, що дитина жила у бабусі [PERSON] , сама [PERSON] зловживала алкогольними напоями, за місцем прописки не мешкала, мешкала разом зі співмешканцем за іншими адресами. У листопаді 2016 року [PERSON] була депортована до України, в той час, коли син [PERSON] залишився жити разом з бабцею у Республіки Білорусь. [PERSON] з листопада 2016 року проживала у с. Майдан Слов`янського району у будинку свого дідуся [PERSON] , шукала роботу, неофіційно працевлаштувалася. З весни 2017 року [PERSON] знімала кімнату у [ADDRESS] , після чого з грудня 2017 року до грудня 2018 року мешкала зі співмешканцем [PERSON] по [ADDRESS] . З травня 2019 року та по час проведення бесіди відповідач проживала разом зі співмешканцем [PERSON] у смт Билбасівка Слов`янського району, алкоголем не зловживають, відповідач неофіційно працює, має дохід, в середньому, 3000,00 грн. на місяць. Дохід співмешканця 5000-6000 грн. на місяць. [PERSON] пояснила, що не розшукувала сина, оскільки була впевнена, що за ним доглядає його бабуся, яка померла [INFO] . Відповідач розмовляла з сином по телефону, востаннє у грудні 2018 року. За словами жінки вона не мала коштів, щоб поїхати до Республіки Білорусь за сином. [PERSON] має бажання забрати сина [PERSON] до біологічної родини та проживати з ним у свого дідуся у с. Майдан Слов`янського району, планує надалі працювати. 01.08.2019 року [PERSON] писала пояснювальну на ім`я начальника служби у справах дітей (а. с. 27), в якій повідомила обставини свого життя в Республіці Білорусь, своєї депортації до України, повідомила, що від брата [PERSON] їй стало відомо, що її матір померла в Білорусії та сина [PERSON] було депортовано до України, куди саме - вона не знала, телефонувала на гарячу лінію Міністерства соціальної політики, щоб з`ясувати місцезнаходження сина. Брат відповідача повідомив їй, що [PERSON] знаходиться реабілітаційному центрі для дітей в м. Слов`янську. Згідно з висновком Слов`янської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] (а. с. 28), Слов`янська районна державна адміністрація Донецької області вважає доцільним позбавлення матері [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] . У відповідності до довідки № 02-19/1055 від 30.03.2020 року (а. с. 51), [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично на території Черкаської селищної ради не проживає з 2016 року, домоволодіння за вказаною адресою зруйноване, відомостей про її місце проживання селищна рада не має. Відповідно до довідки від 08.04.2020 року № 259 (а. с. 59), виданої комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області», малолітній [PERSON] прибув до центру 19.06.2019 року із ПРД ГУНП в Харківській області та перебуває по теперішній час. Мати дитини [PERSON] жодного разу не відвідувала дитину у центрі, не телефонувала, не цікавилась його фізичним та духовним станом. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно роз`яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 цієї ж постанову Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Як передбачає ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, приймаючи до уваги той факт, що відповідач, переїхавши разом з малолітнім сином [PERSON] у 2014 році до Республіки Білорусь, залишила його на вихованні у своєї матері, мешкала окремо від дитини зі співмешканцем за різними адресами, зловживала алкогольними напоями та вела аморальний спосіб життя, в результаті чого була депортована у 2016 році на строк 6 місяців до України в той час, як маленький [PERSON] продовжував залишатися на вихованні у своєї бабусі, після спливу шести місяців [PERSON] до Республіки Білорусь за сином не повернулась, життям хлопчика не цікавилась, матеріально дитину не утримувала, на зв`язок не виходила, після прибуття 19.06.2019 року малолітнього [PERSON] до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області» мати хлопчика дитину в закладі не відвідує, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та життям, місцезнаходження відповідача та її контактні дані працівникам закладу невідомі, на зв`язок [PERSON] не виходить, фактично не приймає участі у вихованні маленького [PERSON] , не утримує його, суд доходить висновку, що це свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківський прав. Надані позивачем докази на підтвердження вищенаведених обставин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . З іншого боку, відповідачем в судове засідання не надано доказів, що спростовують зазначені обставини. Таким чином, суд, на підставі наявних у справі доказів, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог стосовно позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів суд приходить до наступного. Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Крім того, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 статті 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється щодо обов`язку утримання дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ч. 1 ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. У відповідності до ч. 3 ст. 32 ЦК України, неповнолітня особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. В даному випадку позивач просить ухвалити рішення про стягнення аліментів саме на користь малолітнього [PERSON] , якому на теперішній час не виповнилося й чотирнадцяти років. Мати дитини, відповідач [PERSON] , не приймає участі у вихованні та утриманні сина, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , та судом визнається доцільним задоволення позовних вимог в даній частині, відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження дитини зі слів матері відповідно ч. 1 ст. 135 СК України, питання про призначення опікуна малолітньому [PERSON] не порушувалося, опікуна дитина не має, реквізитів банківського рахунку, відкритого на ім`я дитини у банківській установі позивачем не заявлено. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів із [PERSON] на користь малолітнього [PERSON] , [INFO] , не підлягають задоволенню, оскільки дитина ще не досягла неповної цивільної дієздатності та не може самостійно розпоряджатися грошовими коштами, окрім того, відомостей щодо відкритого на ім`я [PERSON] банківського рахунку суду не надано. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким судовий збір не справляється за поданням заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Таким чином, при розгляді зазначеної справи об`єктом справляння судового збору є вимога про позбавлення батьківських прав та вимога про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задовольняються частково, а саме - в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн., в решті судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial