Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Сафір Ф.О., який діє на підставі письмової довіреності, звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області 16.11.2015 року з позовною заявою до відповідача - [PERSON] про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 147.897 від 14.04.2006 року у розмірі 6242,96 (Доларів США), що за курсом 21,63, відповідно до розпорядження НБУ від 21.09.2015 року складає 135035,22 грн. В обґрунтування позовної заяви, представник позивача зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) уклав з [PERSON] (надалі - відповідач 14.04.2006 року кредитний договір № 147.897 ( надалі - Кредитний договір) згідно з яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 6000,00 Доларів США на термін до 15.04.2008 року, відповідач зобов'язався повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами у строк та порядок встановлений кредитним договором. У разі порушення зобов'язань відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитним договором у подвійному розмірі на місяць, нарахованих від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом. Відповідач своєчасно зобов'язань за Кредитним договором не виконував, внаслідок чого нього виникла заборгованість. Просив суд стягнути з відповідача на користь Банку суму заборгованості за Кредитним договором. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.01.2016 року позовні вимоги Банку було задоволено, справу розглянуто у порядку заочного провадження. Ухвалою суду від 23.02.2016 року заочне рішення суду від 19.01.2016 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. У судове засідання представник позивача не з'явився, надала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд розглянути справу без її участі, надала суду письмовий розрахунок заборгованості за Кредитним договором станом на 21.09.2016 рік (а.с.113-115) У судовому засідання відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав суду пояснення, які фактично відповідають письмовим поясненням викладеним відповідачем у запереченнях на позовну заяву (а.с.80-82). Просить суд також застосувати строк позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено 14.04.2006 року кредитний договір № 147.897 згідно з яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 6000,00 Доларів США на термін до 15.04.2008 року (а.с.9-10). Відповідно до норм п.2 статті 345 ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. У зв'язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання мас виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом також було досліджено цивільну справу № 2-968 за 2011 рік, та встановлено наступне: 20.09.2011 року Банк звертався до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з нього заборгованості, за зазначеним вище Кредитним договором (а.с.4-5) у розмірі 16007,56 Доларів США, яка виникла станом на 05.09.2016 рік (а.с.2) та було надано суду розрахунку заборгованості за Кредитним договором (а.с.3). Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.12.2011 року позовні вимоги Банку було задоволено (а.с.47, 48). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.05.2012 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області залишено без змін (а.с.86-87). 11.06.2012 року судом було видано виконавчий лис про стягнення з відповідача заборгованості, за заявою Банку про видачу виконавчого листа про стягнення заборгованості (а.с.90), що підтверджується написом та підписом на довідковому листі матеріалів справи представником Банку 11.06.2012 року про отримання виконавчого листа. При визначенні початку прострочення заборгованості необхідно враховувати вимоги глави 18 ЦК України, яка визначає порядок визначення термінів. У відповідності з цією главою строк виконання зобов'язання закінчується останнім днем визначеного терміну. Згідно статті 253 ЦК України, визначення терміну починається з наступного дня після відповідної календарної дати чи наступної події, з якою пов'язано його початок. При цьому, якщо останній день терміну співпадає з неробочим днем, який встановлений згідно законодавству, то строк виконання зобов'язання закінчується в ближчий робочий день після неробочого. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Позовна давність - це термін, протягом якого сторона може звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пункт 6 статті 232 ГК України встановлює, що період нарахування пені закінчується через шість місяців з дня, коли зобов'язання повинно було бути виконано, якщо інше не встановлено договором чи законом. Крім цього необхідно прийняти до уваги, позовну давність, яка приймається до вимоги щодо сплати пені. Статтею 549 ЦК України визначено, що пеня - це штрафна санкція за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, які нараховуються в процентному відношенні від суми заборгованості за кожен день прострочки. Статтею 258 ЦК України визначена позовна давність для пені в один рік. Це означає, що можливо витребувати тільки ту пеню, яка нарахована протягом попереднього року до дня звернення до суду. Згідно роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 16.04.1993 року №01-6/438, а також листу Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 04.12.2002 року №2- 221/6439 термін позовної давності до пені необхідно вираховувати відносного кожного дня окремо. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252, 255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Судом встановлено, що вимоги Банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором строком дії з 14.04.2006 р. по 15.04.2008 рік було задоволено рішенням першої та апеляційної інстанції, тобто рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, відповідно до приписів ч.1 ст.223 ЦПК України, набрало законної чинності 23 травня 2012 року та судом було видано виконавчий лист, тобто Банк реалізував своє право на стягнення з відповідача заборгованості на умовах та у строки встановлені законодавством України. Крім того, згідно із наданим розрахунком заборгованості (а.с.115) матеріалів цивільної справи № 316/2580/15ц, відповідач, з 2011 року та на час звернення Банку до суду з позовною заявою -16.11.2015 року, не провів жодної оплати за Кредитним договором, тобто перебіг строку позовної давності з часу набрання рішенням суду законної чинності - 23 травня 2012 року не припинився та сплив 23 травня 2015 року, тобто позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки суд прийшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, то вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed