Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в листопаді 2012 року звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості по кредиту за кредитним договором № 1981/07-К від 06.12.2007 року в сумі 3 234 647.31 грн., судових витрат. 29.01.2016 роу в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. зі складу суддів (помер), справу прийнято до провадження нового складу суду (суддя Польська М.В.). Неодноразово позовні вимоги збільшувались та остаточно заявою від 06.05.2016р. позивач просив стягнути 9 625 029.69грн. Представник позивача просила позов задовольнити з підстав зазначених в позові. Представник відповідачів щодо відповідача 1 частково визнала вимоги і просила застосувати строки спеціальної позовної давності, які сплили, щодо пені, по відповідачу 2 просила відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.12.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено кредитний договір 31981/07К за умовами якого відповідач 1 отримав кредит в сумі 1000000грн., під 17% річних, терміном погашення до 06.12.2022 року (а.с.5-8 т.1). До договору вносились зміни 05.05.2008р. (18.5% річних), 26.08.2008р., 01.09.2008р. (20% річних), 03.10.2008р. (а.с.108-111 т.2). З метою забезпечення кредитного зобовязання, як зазначав позивач, 06.12.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як кредитором, [PERSON], як поручителем та [PERSON] , як боржником було укладено договір поруки, яким зазначено в п.1.1 умови кредитного договору, відповідальність поручителя п.2, 3 та право предявлення вимоги до поручителя (а.с.9-1 т.1). Однак, як встановлено судом, даний договір поруки не був підписаний поручителем та боржником, а тільки кредитором. Тому доводи позивача про укладення такого договору є голослівними. Як і не надавались договори поруки про внесення змін при зміні відсоткової ставки та строків договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Оскільки свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконував належним чином, згідно розрахунку заборгованості станом на 29.02.2016р. заборгованість за кредитним договором складає в розмірі 9 625 029.69грн., з яких: 506 172.8грн. строкова заборгованість по кредиту та прострочена 493 827.2грн., заборгованість по процентах 15 846.99грн. (поточна) та 1 564 948.09грн. прострочена, пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків 7 044 234.61грн. (а.с.66-68 т.2). При цьому слід зазначити, що представник позичальника визнавав в судовому засіданні позовну вимогу по заборгованості тіла та відсотків (поточна та прострочена), однак щодо пені просила застосувати позовну давність так як останній платіж проведено 12.03.2008 року, а отже з часу прострочення наступного платежу слід відраховувати спеціальну позовну давність, яка сплила з 10-го числа наступного місяця, тобто з 10.04.2008 року, а позов подано 29.11.2012 року. Такі доводи представника відповідача 1 є обґрунтованими, виходячи з такого. Щодо застосування відповідачем строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу дії п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а якщо періодичні платежі, обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116 цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року, від 11.02.2015р. №6-246цс14, №6-240цс14, від 03.06.2015р. у справі №6-31цс15, від 24.06.2015р. №6-738цс15 та інші). Отже, з врахуванням поданої заяви про застосування судом строків спеціальної позовної давності, позов підлягає до задоволення частково в сумі 2580795 грн. 08 коп., з яких506 172.8грн. строкова заборгованість по кредиту та прострочена 493 827.2грн., заборгованість по процентах 15 846.99грн. (поточна) та 1 564 948.09грн. прострочена, щодо пені слід відмовити за пропуском строків спеціальної позовної давності. Окрім того, судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.02.2015р., скасованого рішенням Апеляційного суду від 26.08.2015 року звернуто стягнення на іпотеку (нежитлові приміщення) в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 1981/07-К від 06.12.2007 року (а.с.84-86, 103-107 т.1). Однак, як вказала представник позивача, звернення стягнення на іпотечне майно станом на день ухвалення рішення не проведено. При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня (правова позиція ВСУ у справі № 6-1080цс15). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений тасвоєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 543, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial