Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Наприкінці липня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 20 лютого 2012 року уклав із [PERSON] договір. За цим договором ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості та надати відповідачу кредитну картку за умовами «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». [PERSON] зобов'язався повертати кредит шляхом сплати щомісячного обов'язкового платежу у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень, а також у разі порушення своїх зобов'язань сплачувати штраф у розмірі 500 гривень та 5% від суми позову. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Тому ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд примусово стягнути з нього заборгованість за кредитним договором, що становить 46868 гривень 11 копійок, що складається: з заборгованості за кредитом - 1892 гривень 23 копійки, заборгованості по процентам за користування кредитом - 38169 гривень 78 копійок, пені - 4098 гривень 09 копійок, а також штраф (фіксована частина) - 500 гривень, штраф (процентна складова) - 2208 гривень 01 копійок. Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача на його користь витрати на оплату судового збору у розмірі 1600 гривень. У судове засідання представник позивача не з'явився, в позовній заяві зазначив, що просить проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором після закінчення строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України це є підставою для відмови у задоволенні позову. Тому представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 лютого 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклав із [PERSON] договір. За цим договором ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості та надати відповідачу кредитну картку за умовами «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». [PERSON] зобов'язався повертати кредит шляхом сплати щомісячного обов'язкового платежу у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень, а також у разі порушення своїх зобов'язань сплачувати штраф у розмірі 500 гривень та 5% від суми позову. Вказані обставини підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (а.с.6), Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.7), Витягом з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.8-31). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити інші платежі у розмірах та на умовах, встановлених договором. У відповідності до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.549 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання боржник зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню). Судом встановлено, що [PERSON] користувався платіжною карткою та за допомогою платіжної картки знімав з рахунку грошові кошти, проте на рахунок їх не повертав, не сплачував відсотки та комісію за користування грошовими коштами у повному обсязі. Тому у нього виник борг за кредитним договором у загальному розмірі 46868 гривень 11 копійок. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості по кредитному договору станом на 30 червня 2017 року (а.с.4-5). Відповідно до ст.256 та ст.257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилом ч.4 та ч.5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції, висловленій в постанові №6-14цс14 від 19 березня 2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Встановлено, що першим днем невиконання зобов'язання по поверненню кредиту було 24 січня 2014 року. З цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності. Він закінчився через три роки - 24 січня 2017 року. З реєстраційного штампу, що міститься на позовній заяві (а.с.1), вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив позов 25 липня 2017 року. Тобто після закінчення строку позовної давності. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив позов після спливу строку позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором здійснено 24 січня 2014 року. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили ПАТ КБ «Приватбанк» вчасно пред'явити позов. Зважаючи на це, підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні. Тому, суд вважає, що у зв'язку зі спливом строку позовної давності належить відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції від 14 липня 2017 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір у розмірі 1600 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed