Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Наприкінці липня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що в вересні 2013 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «УБА-Агросвіт» на посаду бухгалтера, з 2014 року переведена на посаду директора. 14 лютого 2019 року згідно наказу №3 по ТОВ «УБА-Агросвіт» [PERSON] була направлена у службове відрядження до Франції строком на 7 днів в період з 25 лютого по 03 березня 2019 року з метою відвідування міжнародної виставки по сільському господарству та вивчення пропозицій по придбанню сільськогосподарської техніки. На час відрядження обов`язки директора було покладено на заступника директора [PERSON] Після повернення з відрядження позивача не було допущено до виконання своїх посадових обов`язків, не допущено до документів, змінено замки в офісі, що унеможливило доступ до робочого місця. Позивачу було роз`яснено, що проводиться аудит та інвентаризація на підприємстві та рекомендовано взяти відпустку. 03 квітня 2019 року позивач направила ТОВ «УБА-Агросвіт» заяву про надання відпуски по догляду за дітьми до досягнення трьох років. Проте, будь-якого наказу про надання відпустки по догляду за дітьми чи про звільнення позивач не отримала. Про факт зміни директора ТОВ «УБА-Агросвіт» позивачу стало відомо з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Тому [PERSON] вказала на незаконність звільнення та у зв`язку з цим просила визнати незаконним рішення загальних зборів учасників ТОВ «УБА-Агросвіт» від 13 березня 2019 року, оформлене протоколом №2/2019 про звільнення з посади директора, поновити її на посаді директора ТОВ «УБА-Агросвіт», а також стягнути з ТОВ «УБА-Агросвіт» заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 березня по 31 серпня 2019 року у розмірі 45195 гривень 93 копійки. В ході підготовчого провадження [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с.76-81), якою просила також визнати незаконним та скасувати наказ №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення її за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, стягнути з ТОВ «УБА-Агросвіт» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2019 року по 12 березня 2020 року в розмірі 141382 гривень 14 копійок, зобов`язати ТОВ «УБА-Агросвіт» оформити, нарахувати та виплатити допомогу по вагітності і пологам за 126 днів непрацездатності в період з 26 вересня 2016 року по 29 січня 2017 року, зобов`язати ТОВ «УБА-Агросвіт» оформити, нарахувати та виплатити допомогу по вагітності і пологам за 126 днів непрацездатності з 29 травня 2018 року по 30 вересня 2018 року. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.30-31). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2020 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.174). Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали пред`явлений позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та наполягали на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача Шевцов С.О. надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що в період часу з 2014 по березень 2018 року [PERSON] працювала в ТОВ «УБА-Агросвіт». В період з 25 лютого по 03 березня 2019 року [PERSON] перебувала у службовому відрядженні за кордоном. На період перебування позивача у відрядженні виконання обов`язків директора було покладено на [PERSON] Останнім був виявлений факт фальсифікації закупівлі дизельного пального та привласнення грошових коштів підприємства. Інформація з приводу того, що після відрядження [PERSON] чинились перешкоди у виконанні своїх посадових обов`язків, є неправдивою та не відповідає дійсності. Оскільки, дізнавшись про вищевказаний факт та з метою уникнення матеріальної відповідальності, після повернення з відрядження, [PERSON] припинила виконувати свої посадові обов`язки та відвідувати роботу. 13 березня 2019 року власноручно подала заяву про звільнення з посади директора за власним бажанням. Дану заяву [PERSON] передала особисто учаснику ТОВ «УБА-Агросвіт» [PERSON] в м. Борисполі, проїхати до місця розташування підприємства для підпису наказу та отримання трудової книжки відмовилась, вказавши на свою зайнятість. В той самий день були проведені збори учасників ТОВ «УБА-Агросвіт» та вирішено питання про звільнення [PERSON] . При звільненні позивача з посади директора був здійснений повний розрахунок по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку шляхом зарахування коштів на банківську картку. В день звільнення позивачу було направлено поштове відправлення з роз`ясненням необхідності отримання трудової книжки. Інформація, викладена у позовній заяві, з приводу надання 03 квітня 2019 року [PERSON] заяви про надання відпустки по догляду за дітьми до досягнення трьох років, не відповідає дійсності, оскільки позивач була добре обізнана про її звільнення 13 березня 2019 року. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ТОВ «УБА-Агросвіт» на посаді директора. Вказана обставина підтверджується копією наказу №9-к від 19 лютого 2014 року «Про прийняття на посаду директора [PERSON] » (а.с.155) та копією трудової книжки, заведеної на ім`я позивача (а.с.63). 13 березня 2019 року [PERSON] подала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням (а.с.40). Згідно протоколу №2/2019 загальних зборів учасників ТОВ «УБА-Агросвіт» від 13 березня 2019 року та наказу №6-К від 13 березня 2019 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України з 13 березня 2019 року (а.с.41-42, 44). У відповідності до ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.12 постанови Пленуму від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Розірвання трудового договору та його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. За змістом заяви [PERSON] про звільнення, адресованої засновнику ТОВ «УБА-Агросвіт», встановлено, що вона просить звільнити її за власним бажанням 13 березня 2019 року. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що гарантії, передбачені КЗпП України, щодо можливості збереження роботи у випадку якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи та не вимагає розірвання трудового договору, у даному випадку не підлягають застосуванню. Зважаючи на те, що після написання заяви про звільнення за власним бажанням, тобто, починаючи з 14 березня 2019 року позивач припинила виконання своїх трудових обов`язків та залишила місце роботи. Дана обставина у повній мірі підтверджується ф.П-6 розрахунковою-платіжною відомістю працівника за березень 2019 року (а.с.102), згідно якої позивачем в березні 2019 року відпрацьовано лише 7 днів, тобто в період з 01 по 13 березня 2019 року. Зазначене переконливо свідчить про відсутність наміру позивача продовжувати роботу в ТОВ «УБА-Агросвіт» на раніше займаній посаді. У відповідності до ч.13 ст.39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу. В силу вказаної норми звільнення директора відбувається шляхом обрання нового директора або обрання тимчасово виконуючого обов`язки. Для звільнення за власним бажанням директора, з яким укладено трудовий договір на невизначений термін, йому необхідно написати відповідну заяву, яку буде розглянуто на загальних зборах учасників товариства, і тільки після цього в його трудову книжку буде внесено запис про звільнення з посиланням на ст.38 КЗпП України, підставою для цього будуть заява про звільнення і протокол рішення загальних зборів учасників. Вказаний порядок, починаючи від написання заяви про звільнення за власним бажанням, проведення загальних зборів учасників товариства з питань звільнення позивача з посади директора та призначення на посаду директора іншої особи та внесення відповідного запису до трудової книжки позивача, був дотриманий. З огляду на це, суд приходить до переконання, що обставини щодо порушення ТОВ «УБА-Агросвіт» трудових прав [PERSON] під час звільнення, на які вона посилається як на підставу для задоволення пред`явленого позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Тому позовні вимоги про скасування наказу ТОВ «УБА-Агросвіт» №6-К від 13 березня 2019 року та поновлення [PERSON] на посаді директора ТОВ «УБА-Агросвіт» з 13 березня 2019 року, не підлягають задоволенню. При цьому, судом критично сприймається посилання представника позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 18 листопада 2019 року у справі №229/2676/17 (провадження №61-17551св18), згідно якого звільнення працівника за його заявою про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення до закінчення двотижневого строку є порушенням прав працівника і підставою для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що згідно досліджених обставин вказаної цивільної справи працівник після написання заяви про звільнення за власним бажанням продовжував працювати та виконувати свої обов`язки. На відміну від спірних правовідносин, які склались між ТОВ «УБА-Агросвіт» та [PERSON] , яка припинила з`являтись на роботу та виконувати свої посадові обов`язки з 13 березня 2019 року. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Проте, зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких [PERSON] відмовлено, є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2019 року по 12 березня 2020 рок у розмірі 141382 гривень 14 копійок, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «УБА-Агросвіт» на користь позивача допомоги по вагітності та пологах за період з 26 вересня 2016 року по 29 січня 2017 року, а також з 29 травня 2018 року по 30 вересня 2018 року, суд виходить з наступних обставин. Встановлено, що згідно листів непрацездатності серії АДЕ №071066 від 29 травня 2018 року та серії АГС №887829 від 26 вересня 2016 року (а.с.143) [PERSON] відповідно в період з 29 травня 2018 року по 01 жовтня 2018 року та з 26 вересня 2016 року по 31 січня 2017 року перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю. Згідно з ст.179 КЗпП України та ст.17 Закону України «Про відпустки» на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про відпустки» фінансування допомоги по вагітності та пологах, а також по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку провадиться з коштів державного соціального страхування. У відповідності до ч.1 ст.25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами. За змістом ст.39 вказаного Закону визначено, що допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), і не залежить від страхового стажу. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи в період перебування на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, тобто в період з 29 травня 2018 року по 01 жовтня 2018 року та з 26 вересня 2016 року по 31 січня 2017 року, [PERSON] перебувала на робочому місці, виконуючи свої посадові обов`язки. Вказана обставина у повній мірі підтверджується табелем обліку використання робочого часу за 2016-2018 роки (а.с.105-141). Зазначене свідчить про те, що [PERSON] не зверталась до ТОВ «УБА-Агросвіт» з приводу надання їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами на підставі відповідних лікарняних листів. Крім цього, у вказаний період [PERSON] отримувала заробітну плату у розмірі, передбаченому штатним розписом, тому у неї був відсутній факт втрати заробітної плати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що є підставою для нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог про стягнення допомоги по вагітності та пологах [PERSON] належить відмовити. При цьому, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Зокрема, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги доводи ТОВ «УБА-Агросвіт» з приводу проведеної інвентаризації на підприємстві та за її результатом встановлення недостачі та відсутності паливно-мастильних матеріалів, а також внесення відповідних відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України (а.с.52,53-54,55,56-62). Оскільки вказані доводи та надані на їх підтвердження письмові докази не підтверджують та не спростовують обставини щодо звільнення позивача з роботи. В тій самій мірі судом відхиляються письмові докази, надані позивачем, з приводу направлення нею 03 квітня 2019 року заяви разом з листками непрацездатності, копії свідоцтв про народження дочки та сина, виписки з медичної картки, довідки про відпочинок (а.с.8,9-10,202,203,204,205-206). Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій від 30 серпня 2019 року, від 18 лютого 2020 року (а.с.1,89-91) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 3095 гривень 50 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених нею позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed