Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 24.10.2014 року звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON]. Мотивував тим, що 08.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 331-ГЛ від 08.08.2008 року, відповідно до якого банк надав позичальникові до 07.08.2011 року кредит у сумі 10000 грн. зі сплатою 0,0001 % річних та 2% від суми кредиту щомісячної комісійної винагороди. Позичальник умови кредитного договору не виконує. Станом на 15.09.2014 року має заборгованість у сумі 14678.27 грн., яка складається з : - 805,41 грн. заборгованість по основному боргу; - 200.00 грн. строкова заборгованість по щомісячній комісії; - 2934,53 прострочена заборгованість по щомісячній комісії; - 10738.33 грн. пеня за прострочену заборгованість по основному боргу, відсотках та комісії. В якості забезпечення виконання зобовязання 8 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки № 331-ГЛ/П, відповідно до якого останній , як поручитель, зобов»язався відповідати перед позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов»язання по вищеназваному кредитному договору. Посилаючись на викладене, позивач ( з урахуванням уточненої позовної заяви) прохав стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором № 331-ГЛ від 08.08.2008 року в сумі 14678 грн. 27 коп. та понесені судові витрати на сплату судового збору. У судове засідання представник банку не з»явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутності. У останнє судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився. Направив заяву про розгляд справи у його відсутності, прохав застосувати позовну давність до вимог позивача. В засіданнях, що відбувалися раніше позов не визнав. Мотивував тим, що борг по кредитному договору № 331-ГЛ від 08.08.2008 року погашено, оскільки відповідно до судового наказу від 12 квітня 2010 року у справі № 2-н-40/2010, було відкрито виконавче провадження, за яким з нього та [PERSON] було солідарно стягнуто борг по кредиту у сумі 7582 грн. 10 коп. Після видачі наказу банк не звертався до нього жодного разу з повідомленням про існування будь-якої заборгованості. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Заперечення на позов не надіслав. Дослідивши надані сторонами на обґрунтування та заперечення позову письмові докази, суд встановив наступне. 08.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (назва змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), як кредитором, та [PERSON], як позичальником, було укладено кредитний договір № 331-ГЛ від 08.08.2008 року, відповідно до п.2.1, п.3.1. якого банк надав позичальникові до 07.08.2011 року кредит у сумі 10000 грн. зі сплатою 0,0001 % річних та 2% від суми кредиту щомісячної комісійної винагороди. Згідно п.3.3 кредитного договору позичальник зобов»язався щомісячно, з 1 по 10 число, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами ануїтетними платежами розміром 277 грн. 78 коп., відповідно до графіку зниження заборгованості (Додаток 1), який є невід»ємною частиною договору. Крім цього, позичальник щомісячно, з 1 по 10 число, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов»язань по поверненю отриманих кредитних ресурсів, зобов»язався сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у сумі 200 грн. (але не пізніше строку повернення кредитних ресурсів). П. 6.1 договору було передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, інших платежів, передбачених договором, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Позивач стверджує, що позичальник умови кредитного договору не виконує і станом на 15.09.2014 року має заборгованість у сумі 14678.27 грн., яка, згідно його розрахунків, складається з : -805,41 грн. заборгованість по основному боргу; -200.00 грн. строкова заборгованість по щомісячній комісії; -2934,53 прострочена заборгованість по щомісячній комісії; -10738.33 грн. пеня за прострочену заборгованість по основному боргу, відсотках та комісії. В якості забезпечення виконання зобовязання 8 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки № 331-ГЛ/П, відповідно до якого останній , як поручитель, зобов»язався відповідати перед позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов»язання по вищеназваному кредитному договору. Судом при дослідженні, за клопотанням відповідача [PERSON], справи № 2-н-40/10 встановлено, що 6.04.2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з заявою про видачу судового наказу в зв»язку з наявною заборгованістю по вищезазначеному кредитному договору № 331 ГЛ. В заяві прохав стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 7582 грн. 10 коп., яка виникла станом на 30 березня 2010 року, і складалася з : - 1388,90 грн. прострочена заборгованість по кредиту; - 4411.10 грн. заборгованість по кредиту; - 1082.10 грн. прострочена комісійна винагорода; - 700.00 грн. заборгованість за нарахованою комісійною винагородою. Судовим наказом від 12.04.2010 року вказана заборгованість була стягнута солідарно з [PERSON] та [PERSON], а також стягнуто з них судовий збір у сумі 37 грн. 91 коп. За клопотанням відповідача [PERSON] судом з ВДВС Глобинського РУЮ для дослідження в судовому засіданні були витребувані виконавчі провадження по названому судовому наказу, з яких вбачається, що на примусовому виконанні (в період з 26.03.2013 по 31.12.2013 року стосовно [PERSON], в період з 28.05.2010 по 31.12.2013 року стосовно [PERSON]) перебував судовий наказ 2-н-40/2010, виданий 12.04.2010 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 7650, 01 грн. Виконавчі провадження провадженням закінчені 31.12.2013 року на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв»язку з повним фактичним виконанням заборгованість була погашена у солідарному порядку. Судом перевірені надані платіжні документи на підтвердження цієї обставини. Таким чином, станом на 31.12.2013 року [PERSON] не мав заборгованості по основному боргу за кредитом, тому суд вважає, що позивач необґрунтованою і безпідставною вимагає стягнення з відповідачів простроченої заборгованості по кредиту у сумі 805 грн. 41 коп. Суд вважає, що стягнення проведені виконавчою службою по судовому наказу мали зараховуватися банком відповідно до їх цільового призначення, зазначеного у заяві про видачу судового наказу, а не відповідно до п.3.7 договору ( направлення сум платежів по черговості), оскільки цим пунктом встановлено порядок зарахування добровільно внесених позичальником сум ( а не отриманих в процесі примусового виконання рішення суду). Згідно заяви банку про видачу судового наказу була стягнута вся існуюча заборгованість по основному боргу. Поряд з цим, суд погоджується, що за період з 01.04.2010 року по 31.12.2013 року (дату виконання основного зобов»язання) банк мав право нараховувати позичальнику відсотки, комісійну винагороду і вимагати їх оплату позичальником. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 611, 625 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору і у встановлений ним строк. У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК виконання зобов»язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов»язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов»язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК). Згідно з ч.1 ст.554 Цивільного Кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до ст. 266 ЦК зі сплином позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.3 ст. 268 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] заяву до суду про застосування позовної давності надав. Вирішуючи її суд , суд враховує, що згідно п.3.3 договору останню сплату ануїтетного платежу позичальник мав здійснити не пізніше 07 липня 2011 року, тобто право на позов у банку з»явилося 8 липня 2011 року. До суду позивач звернувся лише 24.10.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. Відповідно до ст. 261 ЦК початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Така правова позиція висловлена у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, ухваленій в зв»язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а тому вона є обов»язковою для суду першої інстанції. Крім цього, звернення позивача до суду 6.04.2010 року із заявою про видачу судового наказу не є підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки відповідно до норми ч.2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається лише у разі пред»явлення позову. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Outcome: dismissed