Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

ПАТ «Банк Форум» у особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Форум» Соловйової Наталії Анатоліївни 02 червня 2014 року звернувся звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги уточнювалися. Відповіідач [PERSON] заявив зустрічний позов до ПАТ «Банк Форум» про визнання договору поруки припиненим. Позивач, банк, в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилається на те, що 25 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Форум», повним правонаступником (ліквідатор, уповноважена особа) якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. На забезпечення вказаного договору з [PERSON] було укладено договір поруки і цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Сторонами цих договорів неодноразово укладалися двосторонні додаткові угоди, де було узгоджено додаткові умови виконання договору кредиту. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати відсотки по договору, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій, задовольнивши їх позов у повному обсязі. Зустрічний позов не визнають в повному обсязі, вважаючи його не доведеним, не обґрунтованим та безпідставним і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги банку визнав частково, пояснивши, що дійсно його довіритель брав кредит в банку і частково погасив його, зараз є складнощі, але він готовий погашати кредит і зараз, лише заперечує проти штрафних санкцій в вигляді пені, тому просив в задоволенні основного позову в цій частині відмовити. З зустрічним позовом погодився, підтримав обставини і викладене в ньому і від імені його позивача [PERSON] просив цей зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Фактично цим, на думку суду, не заперечував проти розгляду справи без нього. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги банку обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, зустрічні вимоги не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем ПАТ «Банк «Форум» та відповідачем [PERSON] договору № 0016/08/03-Z від 25 квітня 2008 року цей відповідач отримав у позивача (в банку) кошти у розмірі 130000 грн. для своїх потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом 14% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - до 24 квітня 2015 року. На забезпечення вказаного кредитного договору з [PERSON] в той же день було укладено договір поруки і цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Сторонами цих договорів неодноразово укладалися двосторонні додаткові угоди (в тому числі і до договору поруки), де було узгоджено додаткові умови виконання договору кредиту. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім'я відповідача, позичальника, претензію про припинення своїх обов'язків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву банку підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, зміна умов зобов'язання тощо. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що просрочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав йог у строк, встановлений договором або законом. У зв'язку з зазначеними порушеннями відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору мається заборгованість. На вимогу позивача погасити вказану заборгованість в добровільному порядку, відповідач відповів відмовою. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач [PERSON] повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач (банк) заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов'язання стосовно цього вiдповiдача відносно кредиту, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Щодо валюти виконання зобов'язання та ціни позову, то це обґрунтовується наступним. У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України - «Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях». Але з цього правила є винятки і випадок із стягнення сум до них і відноситься. В підтвердження вищевикладеного слід зазначити, що винятки допускає сам Цивільний кодекс України. Так ч. З ст. 533 Цивільного кодексу України визначено, що «використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом». Згідно з п. 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними та юридичними особами, затвердженого постановою № 516 Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року - «Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) в нараховує за ним проценти: у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті». В даному випадку грошові кошти надані в гривнях, що підтверджується умовами договору та відповідними квитанціями про сплату. Відповідно позивач вимагає стягнути заборгованість у тій валюті, в якій відповідач повинен був виконати зобов'язання, а саме - у національній валюті. Суд вважає позовні вимоги банку обґрунтованими, виходячи з того, що позивач (банк) всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, відповідач укладав договір та приймав кошти і зобов'язувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому відповідач мав можливість виконати умови договору і повернути кредит позивачу, але без поважних причин цього не зробив. Позивач за зустрічним позовом вважає, що його порука припинилася через рік після укладання самого договору поруки, оскільки за вказаними додатковими угодами до кредитного договору була підвищена відсоткова ставка за кредитом, збільшився об'єм його зобов'язання, що з ним узгоджено не було і на протязі року після укладання договору до нього не було заявлено претензій по кредитним зобов'язанням. Позивач стверджує, що вказане порушує його права, додаткова угода по кредитному договору стосовно підвищення відсоткової ставки по кредитному договору з ним не узгоджувалася і він не згоден відповідати перед банком по новій додатковій угоді в більших розмірах, ніж це вказано в договорі поруки та кредитному договорі. З вимогою до банку усунути вказане порушення закону цей позивач не звертався, а звернувся в порядку заявлення зустрічного позову до суду. Суд вважає зустрічну позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Новою підставою для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Як вбачається з матеріалів справи (насамперед додаткових угод до кредитного договору) збільшення відповідальності поручителя не відбулося, змінився лише обсяг відповідальності кредитонабувача в бік незначного збільшення відсоткової ставки, але збільшення відбулося за згоди як [PERSON], так і [PERSON], про що свідчать їх особисті підписи на додаткових угодах, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним - також. В позовній заяві позивач за зустрічним позовом стверджує, що банк без його згоди як поручителя підвищив процентну ставку за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, укладеним між сторонами». Але така позиція позивача спростовується положеннями укладеного договору поруки від 25 квітня 2008 року, які свідчать про обізнаність цього позивача з підвищенням процентної ставки, а саме: підписуючи договір поруки, поручитель спочатку був ознайомлений з умовами кредитного договору, договору поруки, та означає обізнаність поручителя про право банку на перегляд розміру процентної ставки за користування кредитом, яке закріплене в кредитному договорі. Для уникнення можливості неоднозначного тлумачення обсягу поруки, в договорі поруки чітко та конкретно перераховано, за що саме відповідає поручитель: за виконання кредитного зобов'язання в розмірі 130000 грн., суми нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки. Отже, підписуючи договір поруки, [PERSON] був ознайомлений з положеннями кредитного договору від 25 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Форум» та [PERSON] та правом банку на перегляд розміру процентної ставки, а відповідно і з можливістю зміни обсягу відповідальності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічну справу Рішення від 20 липня 2011 року по справі № 6-10062св11) вказав на те, що порука не припиняється, якщо згідно з умовами кредитного договору кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, а згідно договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань і якщо з положень договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь щодо його положень, не мав. Таким чином, твердження позивача є безпідставними, оскільки підвищення відсоткової ставки за кредитом відбулося за домовленістю та згодою сторін кредитного договору та поручителя. Стосовно безпосередньо тверджень позивача за зустрічним позовом щодо припинення поруки після внесення змін до договору поруки, то вони не відповідають дійсності, виходячи і з наступного. У відповідності з положеннями ч. З ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, при цьому, згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Звертає на себе увагу те, що зміни в договір поруки від 25 квітня 2008 року в частині збільшення відсоткової ставки за кредитним договором були внесені 29 листопада 2010 року. Якщо сторони мали на увазі припинення поруки, то вони повинні були укласти договір про припинення поруки (або відповідну додаткову угоду про припинення поруки до діючого договору поруки). Натомість, сторони мали намір конкретизувати термін дії поруки, розмір відсоткової ставки, тому і уклали додаткову угоду, якою це встановили. Помилкове зазначення в додатковій угоді до кредитного договору валюти платежу - гривня - замість долару, не може бути самостійною підставою для припинення договору поруки. Право вимагати дострокового повернення кредиту банк отримав 19 лютого 2009 року. Користуючись цим правом, банк 20 лютого 2009 року направив позичальнику та поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту. Позов про стягнення заборгованості за кредитним договором був поданий до суду 23 березня 2009 року. Отже, і вимога і позов до поручителів були подані в період дії поруки. Стаття 559 ЦК чітко закріплює, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання повинен пред'явити вимогу до поручителя. Таким чином, банк виконав і вимоги цивільного законодавства і вимоги та положення договору поруки в частині своєчасного направлення поручителям вимоги про дострокове повернення кредиту, а також при поданні в суд позову до поручителів про стягнення заборгованості. Поручитель, після подання банком позову до суду, не виконав свій обов'язок як солідарний боржник з кредитоотримувачем та не погасили кредитну заборгованість, яка виникла на дату подачі позову. Дії банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, саме основного боргу, відсотків та пені ґрунтуються на положеннях ст. 543 ЦК України, згідно з якими солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Порука припиняється у зв'язку із закінченням строку, який надається кредитору для пред'явлення вимоги поручителю. Вказаний строк може бути передбачений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк). Чинний ЦК України виходить з того, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для заявлення вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України. Законний строк може бути різної тривалості: 6 місяців - для зобов'язань з визначеним строком виконання та 1 рік - для зобов'язань, строк виконання яких не визначений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Відповідно до ч. 4. ст. 559 ЦК України, якщо строк основного зобов'язання не встановлений (посилаючись на термін «основне зобов'язання», наведеного в договорі поруки) порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З акцесорного характеру поруки випливає також те, що законодавець під основним зобов'язанням в цивільному законодавстві (зокрема для ст. 559 ЦК України) в кредитних правовідносинах розуміє саме зобов'язання, які забезпечує порука - тобто зобов'язання позичальника. В Кредитному договорі чітко визначені зобов'язання позичальника та строк їх виконання, отже, Кредитний договір визначає, що відповідно до положень та умов цього договору банк надає позичальнику кредит з кінцевою датою погашення 24 квітня 2015 року. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю. Отже неправомірними діями відповідачів, пов'язаними з невиконанням умов договору, позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному зв'язку з вказаними діями відповідача. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідачів проти позову банку, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» загальний борг за договором № 0016/08/03-Z від 25 квітня 2008 року в сумі 964245 грн. 20 коп., з яких: просрочена заборгованість по поверненню кредитних сум - 122404 грн. 50 коп. (еквівалент 10507.63 доларів США), поточна заборгованість по поверненню кредитних сум - 792828 грн. 60 коп. (еквівалент 68059.18 доларів США), просрочена заборгованість по відсоткам - 11931 грн. 01 коп. (еквівалент 1024.20 долари США), поточна заборгованість по відсоткам - 18431 грн. 80 коп. (еквівалент 1582.25 долари США), пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 18649 грн. 29 коп. (еквівалент 1600.92 доларів США), стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь держави судові витрати в сумі по 1827 грн. окремо з кожного, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Банк Форум» про визнання договору поруки припиненим відмовити. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та витрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved