Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із вказаним позовом до [PERSON], у якому просило: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 962 656,17 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання права власності на нього ПАТ «Дельта Банк»; визнати за позивачем право власності на вказану квартиру та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 19 лютого 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 07.16/9/07-НВС, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 000,00 доларів США терміном погашення до 18 лютого 2022 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки № 07.16/9/П/07-НВС від 19 лютого 2007 року передала в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 442. Відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору № 07.16/9/07-НВС від 19 лютого 2007 року у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у загальній сумі 962 656,17 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі не надала. Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України відповідач зобов'язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов'язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред'явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідачів свідчить про їх небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи і надані докази, суд встановив наступне. 19 лютого 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 07.16/9/07-НВС, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 000,00 доларів США з 19 лютого 2007 року з терміном погашення до 18 лютого 2022 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки № 07.16/9/П/07-НВС від 19 лютого 2007 року передала в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 44,3кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належатить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 442. 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк», як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 07.16/9/07-НВС від 19 лютого 2007 року. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 07.16/9/07-НВС від 19 лютого 2007 року її заборгованість за розрахунком позивача станом на 28 липня 2015 року складає 962 656,17 грн., з яких: 709 724,73 грн. - сума заборгованості за кредитом, 252 931,44 грн. - сума заборгованості за відсотками. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За статтею 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання зобов'язання. Згідно зі статтею 530 цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 549 цього Кодексу в разі порушення зобов'язання боржник зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню). Відповідно до вимог статті 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до пункту 3.2.4 кредитного договору, у разі недотримання позичальником умов цього договору, іпотечного договору, а також в разі погіршення фінансового стану позичальника, вимагати дострокового повернення суми виданого кредиту, сплати нарахованих процентів за користування ним, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором. За наявності обставин, визначених п. 3.2.4 частини 2 цього договору, термін о статочного погашення кредиту змінюється та зазначається Банком у відповідній письмовій вимозі, що надсилається до позичальника. Згідно пункту 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов цього договору. За пунктом 4.3 договору іпотеки при настанні випадків, передбачених п.4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: -Від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; -Дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати вручення іпотекодавцю повідомлення про намір іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу майна або отримання іпотекодавцем такого повідомлення, направленого рекомендованим листом. Ціна продажу майна при продажу іпотекодержателем майна від свого імені третім особам, складає 209 575 грн., про що сторони досягли згоди, підписавши цей договір. В разі зниження вартості майна іпотекодержатель вправі здійснити переоцінку вартості майна, шляхом проведення додаткової незалежної експертної оцінки. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Відповідно до пункту 4.4договору іпотеки у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу, поза судовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідні правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України у справі № 6-1851цс15 від 30.03.2016 року, у справі № 6-1685цс16 від 21.09.2016 року, у справі № 6-2457цс16від 02.11.2016 р., які в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції суд не вбачає. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ПА Т «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку та такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed