Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

ПАТ КБ «Надра» звернулося в суд з позовом, який в подальшому уточнило і просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 17714 дол. США та 140501,94 грн. заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 17.09.2004 року між ВАТ КБ «Надра» (04.02.2011 року найменування юридичної особи змінено на ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено кредитний договір №896/04-Ф, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти на суму 20000 дол. США на придбання транспортного засобу з терміном погашення до 17.09.2009 року зі сплатою відсотків в розмірі 15,5% річних. Позивач виконав свої зобовязання, надавши відповідачу кредит, що стверджується заявою про видачу готівки №NL-1 від 24.09.2004 року. Згідно п.2.1 кредитного договору №896/04-Ф [PERSON] Ігорочив в забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів передав в заставу позивачу особисте майно автомобіль марки «Peugeot», 2002 року випуску, що набувається позичальником по біржовій угоді купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний №1622-С-04 від 17.09.2004 року, укладеній між позичальником та [PERSON] З метою своєчасного та повного виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати в повному обсязі за виконання позичальником зобовязань, що виникли з кредитного договору. Також 18.02.2008 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] безвідривно та безспірно зобовязався відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором №896/04-Ф. Проте, відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договорами поруки не виконують, зокрема, [PERSON] припинив сплачувати кредит, а [PERSON] та [PERSON], як поручителі, не забезпечили погашення такого, чому позивач просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором, що станом на 06.07.2015 року складає 17714 дол. США, з яких 8278,45 дол. США заборгованість за кредитом (у тому числі прострочена), 9435,16 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом (у тому числі прострочена), та 140501,94 грн. пені за прострочення сплати кредиту. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним, просить позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності, як щодо основної заборгованості, та і щодо пені. Крім цього відмітили, що договір поруки від 17.09.2004 року рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31.03.2015 року визнаний недійсним, тому позовні вимоги до поручителя [PERSON] є безпідставними. Просять в позові відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, 17.09.2004 року між ВАТ КБ «Надра» (04.02.2011 року найменування юридичної особи змінено на ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено кредитний договір №896/04-Ф (а.с. 7-9), згідно з умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 20000 дол. США на придбання транспортного засобу з терміном погашення до 17.09.2009 року зі сплатою відсотків в розмірі 15,5% річних, що обчислюється виходячи з 360 днів в році. Згідно п.п.3.4.1, 3.4.2, 3.4.3 даного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені цього договору відсотки шляхом здійснення перерахування на відповідні рахунки, відкриті у філії ВАТ КБ «Надра». Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 333,33 дол. США без урахування суми відсотків за користування кредитом. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, а також суму нарахованих відсотків, щомісячно до 5 числа наступного за місяцем в якому було проведено нарахування. Відповідно до п.п.5.1-5.3 договору, у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п.1.2 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми коштів використаних не за цільовим призначенням, також банк має право вимагати дострокового виконання позичальником зобовязань за цим договором. У разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, визначеного у п.3.4.3 договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих санкцій у строк, визначений у п.4.2.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.п.1.1 цього договору за кожен випадок. Позивач виконав свої зобовязання, надавши відповідачу кредит, що стверджується заявою про видачу готівки №NL-1 від 24.09.2004 року (а.с.14). Згідно п.2.1 кредитного договору №896/04-Ф позичальник [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів передав в заставу позивачу особисте майно автомобіль марки «Peugeot», 2002 року випуску, який набутий позичальником за біржовою угодою купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний №1622-С-04 від 17.09.2004 року, укладеною між позичальником та [PERSON] (а.с.12-13). Також встановлено та підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.143-144), що позичальник [PERSON] отримав кредит, однак, порушив взяті на себе, згідно кредитного договору, зобовязання, зокрема, станом на 06.07.2015 року має заборгованість перед ВАТ КБ «Надра» в розмірі 17714 дол. США, з яких 8278,45 дол. США заборгованість за кредитом (у тому числі прострочена), 9435,16 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом (у тому числі прострочена), та 140501,94 грн. пені за прострочення сплати кредиту. Враховуючи викладене і беручи до уваги, що [PERSON] односторонньо порушив взяті на себе зобовязання за кредитним договором від 17.09.2004 року, то, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, позикодавець вправі вимагати повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів. З метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 17.09.2004 року було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязався безвідривно та безспірно відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №896/04-Ф (а.с.10). Згідно п.п.1.2 даного договору, поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі, що і позичальник. 18.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязався безвідривно та безспірно відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №896/04-Ф (а.с.11). У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Разом з тим, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31.03.2015 року позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір поруки від 17.09.2004 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], оскільки позивач такий договір не підписував (а.с.134-135). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вимоги ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №896/04-Ф як поручителя за цим договором є безпідставними і задоволенню не підлягають. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Про застосування позовної давності відповідачі [PERSON] та [PERSON] заявляли клопотання, подавши 06.10.2015 року заперечення проти уточнених позовних вимог. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе за договором зобовязань (п.8.5 кредитного договору), кінцевий термін повернення кредиту - до 17.09.2009 року (п.п.1.4, 3.4.4 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 5 числа наступного за місяцем в якому було проведено нарахування позичальник вносить черговий мінімальний платіж, а також суму нарахованих відсотків (п.3.4.3 кредитного договору). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається\~\~з моменту порушення строку його погашення. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, останній черговий платіж позичальником здійснено 15.02.2008 року, наступний черговий платіж на суму 481,07 дол. США мав би бути сплачений, проте не сплачений позичальником [PERSON] 05.03.2008 року. В той же час позивач звернувся до суду лише 29.08.2012 року, тобто з пропуском строку звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кожному із платежів кредиту та процентах за кредитом. Щодо доводів відповідачів [PERSON] і [PERSON] про застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, слід зазначити таке. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст.610 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК України та умов договору (п.5.2) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~\~кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~\~пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність\~до вимог про її стягнення\~\~обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~\~ Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідачів пені не підлягає задоволенню у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно розяснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне відмовити ПАТ КБ «Надра» в задоволенні позову до відповідача [PERSON] у звязку з безпідставністю вимог, а до відповідачів [PERSON] і [PERSON] - за пропуском строку позовної давності. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed