Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, якою в остаточній редакції просив ухвалити рішення, яким виселити відповідачів, які зареєстровані тапроживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]; судові витрати по справі просив покласти на відповідача. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 23.11.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNN0GK00000111, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36520,00 доларів США строком до 23.11.2027 року та зобов'язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, позивач та відповідач 23.11.2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 50,00 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 03.04.2014 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області виніс рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 50,00кв.м., житловою площею 28,40 кв.м,, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 09.12.2014 року на адресу відповідача\~\~було направлено лист-претензію, згідно якого Банк пред'явив свої вимоги та просив добровільно, в тридцятиденний строк, звільнити дану квартиру, разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями, але ніяких дій, до теперішнього часу, не було виконано, у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, мотивуючи його обставинами, викладеними у позовній заяві, просила суд його задовольнити. Представник відповідачаМедведовська Л.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що в даній квартирі мешкає двоє неповнолітніх дітей, яких не можна залишати без житла. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не зявилася, надавши заяву, якою просила розглядати справу у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечувала (а.с.108), посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 23.11.2007 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNN0GK00000111. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36520,00 доларів США, строком до 23.11.2027 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (а.с.7-9). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач в цей же день, тобто 23.11.2007 р., уклали договір іпотеки № DNN0GK00000111. Згідно з п. 7 договору іпотеки, Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 28,40 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2007 року за реєстровим номером № 2615 (а.с.10-12). Рішенням Новомосковського міськрайонний суд Дніпропетровської області від 03.04.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 78,70 кв.м, житловою площею 32,80 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» (49094, м.Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення набрало чинності 15.04.2014 року (а.с.13-15). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Частинами 2 і 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» встановлений певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч.1, 3 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Згідно з ч.4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Така ж позиція викладена у п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Судом встановлено, що 08 грудня 2014 року на адресу відповідача була направлена вимога про виселення із житлового будинку та надано тридцятиденний строк для добровільного виселення, про що свідчить повідомлення-вимога та Реєстр відправок (а.с.16-18). Факт того, що мешканці добровільно не звільняють житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, підтверджується і позицією представника відповідача, яка в судовому засіданні не заперечувала той факт, що добровільно [PERSON] не бажає звільняти житло, оскільки іншого не має. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічно, відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ у своїй Постанові у цивільній справі № 6-39цс-15, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Як видно з матеріалів справи, кредитний договір, договір іпотеки та договір купівлі продажу спірної квартири були укладені в один день, а саме 23.11.2007 року, з чого суд робить висновок, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів і її мешканці підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Будь-яких доказів на спростування цієї обставини, суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано. Стосовно виселення неповнолітньої [PERSON] [INFO], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотеко держателя після укладення договору іпотеки (наприклад реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстав невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як видно з відповіді керуючої компанії Коменерго Новомосковськ (а.с.141), неповнолітня [PERSON], [INFO], була зареєстрована у спірній квартирі 09.06.2009 року, тобто майже через два роки після укладення договору іпотеки (23.11.2007 року), а відтак на момент його укладення малолітня [PERSON], [INFO], не мала ані прав власностіна спірну квартиру, ані права користування нею. За таких обставин, вимога позивача про виселення відповідачів є законною, обґрунтованою, і такою, що підлягає задоволенню. Посилання представника третьої особи Органу опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області наЗакон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого к забезпечення кредитів в іноземній валюті», в даному випадку є безпідставним і не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки даний закон розповсюджується на правовідносини, які виникають вже під час виконання судового рішення, а не під час його винесення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує\~\~з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума \~судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved