Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Наприкінці травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона була робітником колишнього радгоспу «Бориспільський», в якому пропрацювала до виходу на пенсію, в період часу з 1973 по 2001 роки. У 1974 року на підставі поданого нею клопотання їй було виділено земельну ділянку під городництво розміром 0,06 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Протягом 42 років позивач добросовісно обробляла вказану земельну ділянку, доглядала її та займалась городництвом, межі вказаної земельної ділянки були позначені кущовими насадженнями. У 2016 році, а саме протягом весни та осені [PERSON] обробляла вказану ділянку, висаджувала овочеві культури. Проте, в березні 2017 року позивачу стало відомо, що рішенням Бориспільської міської ради №360-4-VІІ від 28 січня 2016 року дану земельну ділянку було безоплатно передано у власність [PERSON], який в подальшому відчужив частину земельної ділянки на користь [PERSON] Позивач вважає, що спірна земельна ділянка належала їй напротязі 42 років, вона нею користувалась до початку 2017 року, а тому стверджує, що земельна ділянка незаконно вибула з її користування. У зв'язку з цим, [PERSON] просить витребувати на її користь від [PERSON] земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0648 га з кадастровим номером [NUMBER]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, а також визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0648 га з кадастровим номером [NUMBER] у зв'язку з набувальною давністю. У судовому засіданні [PERSON] підтримала пред'явлений позов та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Бориспільської міської ради Волошина Ю.Г. заперечувала проти задоволення позову та надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що позивачем не надано доказів на якій правовій підставі вона користувалася земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] площею 0,0648 га, чи сплачувався нею податок за користування земельною ділянкою, оскільки користування землею є платним. Вказівка позивача на рішення Бориспільської міської ради №61/1 від 02 квітня 1991 року не містить жодного посилання на спірну земельну ділянку, оскільки в даному рішенні йдеться про іншу адресу розташування земельної ділянки, без вказівки площі, а також йдеться про тимчасове користування. Крім цього, згідно вимог ЗК України станом на 1991 року оформлення користування землею під городництво здійснювалося шляхом укладення договору, який підлягав реєстрації в органах місцевого самоврядування. Як вказала представник відповідача визнання права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю можливо за рішенням суду, якщо на момент прийняття рішення право володіння особи не припинено. Однак, з матеріалів справи встановлено, що Бориспільська міська рада як розпорядник земель територіальної громади міста розпорядилась своїм майном та на законних підставах безоплатно передала земельну ділянку у власність [PERSON] Зважаючи на це, позивачем не надано жодного доказу, що [PERSON], який в подальшу відчужив спірну земельну ділянку на користь [PERSON], набув її не на законних підставах. Тому представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні пред'явленого позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] також заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належить на праві власності земельна ділянка, яка розташовується в [ADDRESS] В той час, коли позовні вимоги пред'явлено щодо земельної ділянки, яка розташовується в [ADDRESS] Єдиним обґрунтуванням позовних вимог є вказівка на рішення Бориспільської міської ради №61/1 від 02 квітня 1991 року. Проте вказівка на дане рішення є необґрунтованою, оскільки в рішенні зазначено інше місце розташування земельної ділянки, не визначено площі земельної ділянки, а також зазначено про надання земельної ділянки в тимчасове користування. Зважаючи на це, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився та про своє ставлення до пред'явленого позову суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №61/1 від 02 квітня 1991 року [PERSON] виділено земельну ділянку, яка розташовується за адресою: [ADDRESS], в тимчасове користування для наділення під огороди за рахунок вилучення лишків земельних ділянок у громадян, що користуються вище встановленої норми та вільних земель держземфонду. Вказана обставина підтверджується архівним витягом від 16 березня 2017 року (а.с.13). У відповідності до положення ст.7 та ст.8 ЗК України (в редакції від 1991 року) у тимчасове користування земля надається радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам, в тому числі, для городництва. Користування може бути постійним або тимчасовим. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Згідно з положенням ст.59 ЗК України (в редакції від 1991 року) громадянам, які не мають у власності або користуванні земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, садівництва і дачного будівництва, а також громадянам, які мають земельні ділянки менших розмірів, ніж це встановлено для зазначених цілей цим Кодексом, можуть надаватися в користування земельні ділянки для індивідуального городництва. Розміри земельних ділянок, що надаються громадянам у користування, не повинні перевищувати: для городництва - 0,15 гектара, для сінокосіння і випасання худоби - 1 гектара. Відповідно до змісту ст.24 ЗК України (в редакції від 1991 року) право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивачем не надано до суду належних та беззаперечних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідно до вимог ЗК України, в редакції від 1991 року, між нею та Бориспільською міською радою народних депутатів було укладено договір про тимчасове користування земельною ділянкою для городництва, що розташовується в [ADDRESS]. Крім цього, судом критично оцінюється вказівка позивача, що в її користуванні перебувала земельна ділянка площею 0,0648 га. Оскільки, в рішенні Бориспільської міської ради народних депутатів від 02 квітня 1991 року відсутня відповідна вказівка на площу земельної ділянки, яка виділяється в тимчасове користування [PERSON] У відповідності до вимог ч.1 ст.119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно з положеннями ст.119 ЗК України передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і без перервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК України. Зворотної дії в часі ця норма не має. Зважаючи на це, встановлено, що суд не уповноважений передавати земельні ділянки у власність за давністю користування ними. З відповідним клопотанням до органів місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки позивач не зверталась. Тому, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0648 га з кадастровим номером [NUMBER], за давністю користування. Згідно п.б) ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У відповідності до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської, чи Севастопольською міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходженням земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.ст.125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що рішенням Бориспільської міської ради Київської області №360-4-VII від 28 січня 2016 року затверджено проект землеустрою та передачу безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у [ADDRESS] площею 0,0916 з кадастровим номером [NUMBER] (а.с.16). На підставі вищезазначеного рішення, [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,0916 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], про що отримав Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серія та номер НВ-3206248512016, виданий 05 квітня 2016 року. В подальшому згідно заяви власника земельної ділянки, [PERSON], та на підставі договору купівлі продажу-земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. від 05 лютого 2016 року, згідно якого, [PERSON] відчужив вказану земельну ділянку на користь [PERSON], було здійснено поділ вказаної земельної ділянки. В результаті чого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0648 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] (а.с.41). Згідно з вимог ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Проте, матеріали цивільної справи не містять доказів того, що [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку в супереч вимогам ЗК України. Зважаючи на це, судом не встановлено правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0648 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] та витребування даної земельної ділянки на користь [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні пред'явленого позову. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанцій (а.с.1,2) вбачається, що при пред'явленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1920 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed