Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованості у розмірі 54049,36 дол. США за кредитним договором № 490040346, укладеним 01 червня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 36362,38 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань що випливають з основного договору, того ж дня ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали договір поруки № 490040346-П. Як вказано у позові, відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 21 червня 2016 року становить 54049,36 дол. США і складається з 30998,04 дол. США - заборгованість за кредитом, 23051,32 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом. Ухвалою судді від 06 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 28 січня 2019 року розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 22 лютого 2019 року до суду від відповідача І, а 25 лютого 2019 року від відповідача ІІ надійшли відзиви на позов із заявами про застосування строків позовної давності та клопотання про розгляд справи без їх участі. Ухвалою суду від 10 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 24 червня 2019 року надійшла відповідь на відзив, а 02 липня 2019 року заява про розгляд справи без участі позивача. Будучи належним чином повідомленими сторони в судове засідання не з`явились, направивши заяви про розгляд справи без їх участі, а тому дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 01 червня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490040346, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 36362,38 дол. США, а в забезпечення виконання зобов`язань що випливають з основного договору, того ж дня ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали договір поруки № 490040346-П. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки, що передбачає ст. 257 ЦК України. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, що передбачено ч. 1 ст. 259 ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 14 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палати Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Як встановлено судом, із договору наданого банком, дата остаточного повернення кредиту 01 червня 2013 року, а до суду з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише 08 липня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Будь-якого письмового договору між сторонами про збільшення визначеної законом позовної давності укладено не було. Як вказував Європейський суд з прав людини, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00. § 23 від 18 липня 2006 року). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed