Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 23 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 26 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON] РДА, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог вказала, що 09 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] РДА було укладено договір оренди земельної ділянки із земель запасу загальною площею 24 гектари (далі га) (рілля) з кадастровим номером 2324955100:02:002:0070, яка розташована за межами населених пунктів на території [PERSON] селищної ради Розівського району Запорізької області (далі [PERSON] селищна рада) і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном до 01 листопада 2014 року. Вказаний договір оренди був зареєстрований 14 червня 2010 року у [PERSON] відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі [PERSON] відділ ЗРФ ДП «Центр ДЗК») за №041027900008. На підставі розпорядження голови [PERSON] РДА від 12 липня 2010 року між сторонами по справі 02 серпня 2010 року було укладено додаткову угоду, якою орендаря [PERSON] замінено на [PERSON]. Вказану додаткову угоду було зареєстровано 10 серпня 2010 року у [PERSON] відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за №041027900010. Позивач [PERSON] в заяві зазначила, що після закінчення терміну дії вищевказаного договору оренди вона не передала орендовану земельну ділянку [PERSON] РДА згідно з умовами договору оренди та діючого законодавства, продовжує використовувати її за цільовим призначенням та має переважне право на поновлення договору оренди. Проте, відповідач на її письмове звернення від 26 листопада 2014 року відмовив у поновленні договору оренди, посилаючись на відсутність повноважень щодо розпорядження землями державної власності. За таких обставин, позивач [PERSON] прохає суд визнати договір оренди поновленим та зобовязати [PERSON] РДА укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди вказаної земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги по тих підставах, які були нею зазначені в позові, надавши судові відповідні пояснення, прохала позов задовольнити на підставі ст.33 Закону України «Про оренду землі», посилаючись на те, що після закінчення строку дії договору оренди вона продовжує користуватися земельною ділянкою та має переважне право на поновлення договору на новий строк. Додатково позивач пояснила, що в серпні 2014 року вона один раз направила поштою на адресу Головного управління Держземагентства заяву про поновлення договору оренди разом із попереднім договором оренди від 09 грудня 2009 року та додатковою угодою до нього від 02 серпня 2010 року. Вказану заяву направила простою кореспонденцією, через що в неї немає відомостей про отримання її листа вказаною установою. Не дочекавшись відповіді на своє звернення, 26 листопада 2014 року, тобто вже після закінчення терміну дії договору оренди, позивач звернулась до [PERSON] РДА із заявою про поновлення договору оренди. Підписаний нею та оформлений належним чином проект додаткової угоди як в Головне управління Держземагентства, так і в [PERSON] РДА вона не направляла та до своїх заяв не долучала, так як, на її думку, цей документ повинен виготовляти працівник Головного управління Держземагентства. При цьому позивач повідомила, що як бездіяльність посадових осіб Головного управління Держземагентства з приводу ненадання відповіді на її заяву про поновлення договору оренди, так і лист [PERSON] РДА про відмову поновити договір оренди, вона на протязі 2014-2015 років не оскаржувала. Представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, однак в судове засідання не зявився у звязку із перебуванням у додатковій щорічній відпустці (а.с.52,60). Разом з тим, перший заступник голови [PERSON] РДА [PERSON] письмово прохав розглядати справу без участі представника відповідача. У письмових поясненнях [PERSON] вказав про те, що всупереч п.3.2 договору оренди та ст.33 Закону України «Про оренду землі» [PERSON] повідомила про свій намір продовжити дію договору оренди лише 26 листопада 2014 року, звернувшись до [PERSON] РДА із відповідною заявою, хоча повинна була це зробити до 01 вересня 2014 року. Проте зазначив, що позивач належним чином виконувала умови договору оренди протягом терміну його дії, а тому [PERSON] РДА визнає позовні вимоги [PERSON] (а.с.58-59). Головне управління Держземагентства, як третя особа без самостійних вимог, було повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки (а.с.54), однак представник третьої особи в судове засідання не зявився, причини своєї неявки судові не повідомив. Від третьої особи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без участі її представника не надходило. Враховуючи обставини, повязані з неявкою в судове засідання представника відповідача [PERSON] РДА і представника третьої особи Головного управління Держземагентства, розгляд справи проведено судом за відсутності зазначених осіб, що не суперечить положенням стст.27,158,169 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Під час проведення судового засідання суд визнання відповідачем позову не прийняв і продовжив розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, зясувавши позицію відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. У частині 2 статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зазначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161ХIV (далі Закон). За змістом ст.1 Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Так, 09 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] РДА було укладено договір оренди земельної ділянки із земель запасу загальною площею 24 га (рілля) з кадастровим номером 2324955100:02:002:0070, яка розташована за межами населених пунктів на території [PERSON] селищної ради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном до 01 листопада 2014 року. Вказаний договір оренди був зареєстрований 14 червня 2010 року у [PERSON] відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за №041027900008 (а.с.6-11). Розпорядженням голови [PERSON] РДА №219 від 12 липня 2010 року були внесені зміни до вищезазначеного договору оренди в частині зміни сторін в зобовязанні (орендаря [PERSON] на [PERSON]П.) та в частині встановлення орендної плати і строку її сплати, в іншій частині договір оренди залишено без змін (а.с.12). На підставі вказаного розпорядження 02 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] РДА було укладено додаткову угоду до договору оренди від 09 грудня 2009 року, в якій орендаря [PERSON] замінено на [PERSON] та яку було зареєстровано 10 серпня 2010 року у [PERSON] відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за №041027900010 (а.с.13,14-19). Як встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON], остання в серпні 2014 року простою кореспонденцією направила на адресу Головного управління Держземагентства заяву про поновлення договору оренди разом із попереднім договором оренди від 09 грудня 2009 року та додатковою угодою до нього від 02 серпня 2010 року. Проект відповідної додаткової угоди про поновлення договору оренди землі в Головне управління Держземагентства [PERSON] не направляла, так як, на її думку, такий документ повинен виготовляти працівник вказаної установи. Як зазначила позивач, будь-якої відповіді на своє звернення від третьої особи вона не отримала. До того ж [PERSON] пояснила, що на протязі 2014-2015 років вона взагалі не цікавилась долею свого звернення, а бездіяльність посадових осіб Головного управління Держземагентства щодо наявного зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі не оскаржувала. За таких обставин суд критично ставиться до пояснень позивача [PERSON] в цій частині та не приймає їх до уваги, оскільки остання, всупереч вимогам стст.10,60 ЦПК України, взагалі не надала суду належних та переконливих доказів щодо обставин дотримання нею порядку реалізації зазначеного переважного права на поновлення договору оренди. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В Законі України «Про місцеві державні адміністрації» визначено організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій та статтею 13 передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить, зокрема, вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля. Відповідно до ст.17 Земельного кодексу (далі ЗК України) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Зі змісту ч.1 ст.124 ЗК України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Згідно з ч.3 ст.122 ЗК України (в редакції, чинній до 01 січня 2013 року) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, зокрема, для сільськогосподарського використання. Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни та доповнення до статті 122 ЗК України. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України (в редакції, чинній з 01 січня 2013 року) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Судом встановлено, що вже після закінчення терміну дії договору оренди, а саме, 26 листопада 2014 року, позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] РДА із заявою про поновлення договору оренди. Проте, підписаний нею та оформлений належним чином проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі разом із листом-повідомленням в [PERSON] РДА вона також не направляла, що не оспорювалося сторонами по справі. Як вбачається з листа №35/01-33 від 10 грудня 2014 року, [PERSON] РДА письмово відмовила [PERSON] в задоволенні її заяви про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк, посилаючись на відсутність повноважень по розпорядженню земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. Зазначена відмова позивачем не оскаржувалась (а.с.20). Таким чином, на момент закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки [PERSON] РДА дійсно втратила повноваження по розпорядженню земельними ділянками сільськогосподарського призначення, до яких відноситься й земельна ділянка, орендована [PERSON]. Разом з тим, у п.3.2 договору оренди сторони передбачили, що після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, у разі належного виконання умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с.6). До того ж, згідно ст.33 Закону по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частиною шостою статті 33 зазначеного Закону встановлено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренда землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч.7 ст.33 Закону). Проте, у визначений договором та законом строк позивач [PERSON] не повідомила орендаря про свій намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, при цьому, не додавши до нього проекту відповідної додаткової угоди. До того ж, на переконання суду, заява позивача, направлена на адресу [PERSON] РДА з проханням поновити договір оренди земельної ділянки не є таким повідомленням, оскільки надіслана з порушенням передбаченого строку та адресована особі, яка не уповноважена розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Виходячи з того, що діючим законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже зобов'язання суперечитиме вимогам законодавства. Крім того, обов'язковою умовою використання орендарем свого переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк є наявність раніше укладеного між сторонами договору оренди землі, строк дії якого ще не закінчився на момент висунення орендарем пропозиції орендодавцю щодо передачі йому у використання цієї ж земельної ділянки на умовах оренди на новий строк. Натомість, як встановлено в судовому засіданні та свідчать матеріали справи, вказаний договір оренди припинив свою дію зі спливом строку, на який його було укладено, а саме з 01 листопада 2014 року, що взагалі унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ст.33 Закону. Визнання ж відповідачем позову з причини належного виконання позивачем [PERSON] умов договору оренди протягом терміну його дії, не ґрунтується на законі та порушує інтереси держави, а, як наслідок, не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи та наявні у них докази, прийшов до висновку про безпідставність вимог, предявлених [PERSON] до відповідача [PERSON] РДА, а тому позов задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: dismissed