Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради (по тексту - орган опіки та піклування, позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (по тексту - [PERSON] , відповідач); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Подолянчик» служби у справах дітей Хмельницької обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так за покликанням органу опіки та піклування, відповідач є матір`ю чотирьох неповнолітніх дітей, за вказівкою якої, батьки останніх записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Акцентує увагу і на тому, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.06.2019 року від матері-відповідача по даній справі було відібрано її дітей. Надалі рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 15.08.2019 року №213 діти були влаштовані на державне утримання та знаходяться у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Подолянчик» служби у справах дітей Хмельницької обласної державної адміністрації. Покликаючись на п. 3 ст. 170 СК України вказує, що на даний час відповідач не усунула причини, які перешкоджали належному вихованню дітей, так як ремонт будинку, куди б могли діти повернутися, не зроблено. При цьому, на думку позивача, повернення дітей до помешкання, в якому вони проживали з матір`ю до відібрання, загрожує їх життю та здоров`ю. Як вважає орган опіки та піклування, [PERSON] не надала йому будь-яких підтверджуючих документів, що ствердили б створення належних умов для проживання дітей та отримання коштів, необхідних для їх утримання. Враховуючи вказані вище обставини, позивач зазначає про наявність підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно відібраних у неї дітей, оскільки вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, що, зокрема, проявляється, крім вже зазначеного, і несплатою нею стягуваних аліментів. На думку позивача, позбавлення матері батьківських прав відповідає інтересам дітей, дасть змогу їх постановки на облік з усиновлення, влаштування в сім`ю усиновлювачів та набуття повноцінної родини. У судових засіданнях представник позивача вказував на обгрунтованість заявлених позовних вимог, на підставах, що викладені у позові та просив їх задовольнити. У судових засіданнях, в яких брала особисту участь, відповідач, вказувала, що категорично заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її дітей. Просила врахувати, що доводи позивача на момент розгляду справи не є повністю об`єктивними, так як вона не ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, а навпаки, намагається створити належні умови в силу своїх можливостей, зокрема шляхом нефіційних заробітків, з огляду на що не завжди може прибувати в судові засідання та часто провідувати своїх дітей. Відповідач пояснила, що вона як і будь-яка матір любить своїх дітей та не вбачає підстав для примусового розриву її реальних зв`язків з ними, так як в її діях відсутній явний умисел на самоусунення від виконання батьківських обов`язків. За посиланням відповідача, вона прагне усунути недоліки, що слугували підставою для відібрання дітей, не зловживає спиртним та відвідувала дітей по мірі можливості, як з огляду на обмеження пов`язані із запровадженням карантинних заходів в Україні, так і в зв`язку з роботою в місті Києві, фактично вахтовим методом роботи. Третя особа явку свого уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча про дату час та місце судового розгляду був повідомлений в установленому процесуальному порядку. У своїх письмових заявах просив вирішити спір без участі свого представника. Заслухавши пояснення представника позивача та врахувавши позицію відповідача, викладену в судовому засіданні, в якому вона брала безпосередню участь, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог судом враховано наступне. Як встановлено судом та вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого 28.10.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області серія [NUMBER] , останній являється сином [PERSON] , тобто відповідача по справі. Згідно з свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого 26.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області серія [NUMBER] , останній також являється сином відповідача по справі. При цьому, дітьми [PERSON] являються і [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджують свідоцтвами про народження вказаних вище дітей, виданими 14.08.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області серія [NUMBER] та 27.09.2016 року виконавчим комітетом Мислятинської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області серія [NUMBER] . Як вбачається з повідомлень відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області №№2226/15.22.4-36, 2227/15.22.4-36, 2228/15.22.4-36, 2229/15.22.4-36 від 29.11.2017 року державна реєстрація усіх чотирьох дітей проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Судом встановлено, що у відповідності до рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.06.2019 року по справі №688/704/19 відібрано від матері [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав; присуджено стягувати з матері аліменти на користь дітей та передано їх органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов та психологічної атмосфери сім`ї [PERSON] від 07.07.2020 року по [ADDRESS] , проведеного комісією у складі фахівця із соціальної роботи Шепетівського міського ЦСССДМ [PERSON] та психолога [PERSON] вбачається, що будинок складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, комірки та коридору, туалет знаходиться на вулиці. У відповідності до змісту такого акту в будинку пічне опалення, водопостачання - криниця, наявне електропостачання; проводяться ремонтні роботи: кімнати необлаштовані необхідними меблями, відсутні дитячі спальні місця, дитячі речі, постільна білизна та засоби гігієни. Суд констатує, що комісія, що проводила обстеження, врахувала зазначені обставини та зробила висновок, що [PERSON] не створила умови для виховання та розвитку малолітніх дітей. Згідно листа Служби у справах дітей Шепетівської міської ради від 07.07.2020 року №367 вбачається, що чотирьох малолітніх дітей відповідача влаштовано у Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Подолянчик» служби у справах дітей Хмельницької обласної державної адміністрації у зв`язку з відібранням від матері за рішенням суду. У відповідності до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради №01-23/1927 від 10.07.2020 року останнім констатується доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки вона не усунула причин, які перешкоджали належному вихованню дітей. Суд вказує, що фактичною підставою висновку органу опіки та піклування про позбалення батьківських прав відповідача є неусунення нею передумов, які стали підставою для відібрання дітей за рішенням суду. Ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд врахував також наступне. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Ассамблеєю 20.11.1959 року, дитина, якщо це можливо, повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в атмосфері любові та матеріального забезпечення. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27.09.1991 року (по тексту - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (по тексту - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, від 07.12.2006 року) вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Суд констатує, що при вирішенні питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батьків до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в їх вихованні. При вирішенні справи по суті, суд враховує і правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену в постанові від 06.05.2020 року по справі № 641/2867/17-ц, згідно якої випливає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. Ті обставини, на які покликається позивач в обгрунтування позовних вимог, не свідчать про те, що матір не бажає брати участі в утриманні й вихованні дитини, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. При цьому, на переконання суду покликання позивача на несплату аліментів та нечасте відвідування відповідачем закладу, де малолітні діти перебуваються в результаті відібрання від матері на підставі рішення суду, в повній мірі не може свідчити про ухилення матері від виконання своїх обов`язків. Подібну позицію також і підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 16.01.2019 року по справі №465/3694/14-ц. Як вважає суд, покликання представника позивача, зокрема, на відсутність документального підтвердження отримання доходів відповідачем та відсутність підтвердження її прав на володіння та/або користування житловим будинком не вказує на якусь безумовність ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. Суд вказує, що неусунення відповідачем причин, що по своїй суті стали підставою для відібрання дітей з сім`ї, при чому порівняно в незначні проміжки часу з часу відібрання дітей, не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. Більше того, суд наголошує на тому, що надані органом опіки та піклування письмові докази свідчать про проведення відповідачем ремонтних робіт у житловому будинку, де вона фактично проживає, тобто спростовують наявність пасивної поведінки відповідача. Також, необхідно врахувати, що представник позивача у судових засіданнях фактично не оспорював наявність неофіційних заробітків відповідача та її теплого відношення до своїх дітей. Така обставина не є визначальною, однак, зокрема підтверджує активні дії відповідача як на зміну виниклої ситуації, так і зміну поведінки матері в кращу сторону, і відсутність в її діях будь-якого явного умислу. Як визначає ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, частина шоста вказаної статті чітко регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Показаннями допитаного в судовому засідання свідка [PERSON] також не підтверджено обставин покладених як в основу акту обстеження умов проживання, так і самого висновку органу опіки та піклування, яким констатується доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її чотирьох дітей. При цьому, суд вказує, що попри місце роботи, усі обмеження пов`язані із запровадженням карантинних заходів в Україні, місце перебування дітей, [PERSON] знаходила можливості систематично відвідувати своїх дітей, які знаходилися в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Подолянчик» служби у справах дітей Хмельницької обласної державної адміністрації, про що останній надав довідку №275 від 24.06.2020 року. З огляду на зазначене вище, на думку суду, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських є явно передчасним та необґрунтованим. При визначенні найкращих інтересів дитини в даній конкретній справі враховано, що на даний час інтересам дітей найкраще відповідає збереження їх реальних зв`язків із своєю матір`ю. Стаття 19 СК України визначає, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 10.07.2020 року, оскільки цей висновок недостатньо обгрунтований, та на момент ухвалення судового рішення, суперечить інтересам дітей. Тим самим, слід констатувати, що доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] не доведена позивачем, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed