Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Одеська міська рада звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 35,7 кв.м., укладений 20 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН» від 27 вересня 2011 року за №2569. При цьому представник позивача посилається на те, що вказаний договір порушує права Одеської міської ради, до компетенції якої входить управління земельними ділянками, які перебувають у комунальній власності. Самочинно зведена будівля зводилась на ділянці, яка не була відведена у встановленому законом порядку, а тому порушує майнові права територіальної громади щодо зазначеної земельної ділянки, а тому вони вимушені звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, в зв'язку з чим, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2011 року по цивільній справі № 2-4566/2011 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,7 кв.м., житловою 20,8 кв.м. 20 вересня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність (купили), в рівних частках кожний, за обумовлену в цьому договорі грошову суму, ізольовану квартиру [ADDRESS], та складається в цілому з двох житлових кімнат, площею 20,8 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа вищевказаної квартири - 35,7 кв.м. Однак, в подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2011 року по справі № 2- 4566/11 скасовано за нововиявленими обставинами та ухвалою цього ж суду від 20 жовтня 2011 року позовну заяву [PERSON] про визнання права власності - залишено без розгляду. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2013 року задоволено позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах ОМР та ІДАБК в Одеській області до [PERSON], [PERSON], третіх осіб [PERSON], [PERSON], яким зобов'язано [PERSON] та [PERSON] за власний рахунок знести самовільно збудовану будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] та [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи на те, що на теперішній час скасоване рішення суду, яке стало підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON], він не набув права на відчуження спірного майна. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 Цивільного Кодексу України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані умови законності змісту правочину. Зміст правочинів, відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України. Так, відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності, позивач [PERSON] зазначав, що він разом зі своєю сім'єю з 1996 року проживав у квартирі своїх родичів у [ADDRESS]. Коли позивач був ще малим його батьки реконструювали на подвір'ї підсобне приміщення для проживання, так як сім'я була велика та місця усім не вистачало. Мати позивача, батько, його брат та він з того часу оселились у вказаному реконструйованому приміщенні так як іншого житла не мали. Таким чином, зважаючи на те, що спірне приміщення знаходиться на землі, яка належить Одеській міській раді та не виділялась [PERSON] для будівництва спірного приміщення, вказаний договір порушує права Одеської міської ради до компетенції якої, відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування» належить управління земельними ділянками, які перебувають у комунальній власності. Виходячи з наведеного, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А. від 20 вересня 2011 року № 2569 необхідно визнати недійсним. Статтею 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] побудована на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, є самочинним будівництвом, зведена без дозволу та проекту на будівництво, а від так розпорядження земельною ділянкою відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України належить Одеській міській раді. Крім того, самочинно зведена нерухомість не може бути предметом правочину. При таких обставинах, суд вважає, позовні вимоги Одеської міської радиобґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved