Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» в січні 2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 25.06.2008 року уклали кредитний договір VIW3AE00000037. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 12508,95 доларів США на термін до 24.06.2013 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 12508,95 доларів США. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобовязання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON] саном на 17.01.2017 року має заборгованість 18595,54 доларів США, яка складається з наступного: 8478,11 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10117,43 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Таким чином, з урахуванням рішення суду від 12.12.2011 року заборгованість до стягнення становить 4075,35 доларів США, яка складається з 4075,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. В забезпечення виконання зобовязання за договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за договором VIW3AE00000037. У звязку з вищенаведеним ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду та згідно уточнених позовних вимог просить стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість у розмірі 4075,35 доларів США, яка складається з наступного 4075,35 пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та стягнути судові витрати. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позов підтримала, просила задоволити. Представник [PERSON] [PERSON] просив в позові відмовити, тому що відсутні правові підстави для задоволення пені за період визначений банком. Також надав клопотання щодо застосування строків позовної давності. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову до [PERSON] надавши письмові пояснення. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 12508,95 доларів США на термін до 24.06.2013 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 12508,95 доларів США. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобовязання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 12.12.2011 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто 10253,19 доларів США, з яких 8478,11 доларів США заборгованість за кредитом, 941,10 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 203,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 625,36 доларів США заборгованість по пені. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON] станом на 17.01.2017 року відповідно до розрахунку банку має заборгованість 18595,54 доларів США, яка складається з наступного: 8478,11 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10117,43 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. В забезпечення виконання зобовязання за договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за договором VIW3AE00000037. З матеріалів справи вбачається, що позовною вимогою позивача є стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 4075,35 доларів США. Проте, слід зазначити, що статтями\~256,\~257,\~258 ЦК України\~передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5\~ст. 261 ЦК України). З роз'яснень п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ч. 2\~ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 ЦК\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~Стаття 266 ЦК України\~передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті\~266, частини другої статті\~258 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом розрахована за період з 17.11.2015 року по 16.11.2016 року, в той час як з матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду із такою позовною вимогою 26.01.2017 року, а тому пеня, яка може бути стягнута з відповідачів за несвоєчасність виконання зобовязань за договором повинна бути розрахована за період з 26.01.2016 року. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні правила визначення строків, встановленими статтями\~ст. 253-255 ЦК України\~(ст. 260 ЦК України). Отже, виходячи з положень ст.\~266, ч. 2 ст.\~258 ЦК України, суд вважає, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ст.\~1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048 ЦК України). За нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам розяснено, що у разі предявлення\~позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. \~ Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України\~від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Отже,\~пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобовязання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення. Проте позивачем\~пеню визначено та обчислено в позовній заяві у доларах США. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити заборгованість відповідача перед позивачем в національній валюті виходячи з наданого позивачем розрахунку, здійснивши перерахунок в межах річного строку, в сумі 38528,25 грн. При цьому слід відхилити заперечення відповідачів в цій частині, оскільки рішення суду на даний час є не виконаним та заборгованість не погашена, що не заперечується сторонами. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON], слід зазначити наступне. Як зазначалося вище, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.12.2011 року було встановлено та не підлягає доказуванню укладення між позивачем та [PERSON], договору поруки як засобу забезпечення зобовязання за договором кредиту № VIW3AE00000037 від 25.06.2008 року. Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно із частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті\~251\~та частина друга статті\~252 ЦК України). Отже, порука\~це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений\~кінцевим терміном повернення основної заборгованості є\~24.06.2013 року. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 24.06.2013 року і протягом наступних шести місяців. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Таким чином, судом встановлено, що боржник зобовязався повернути кредит у строк до 24.06.2013 року, рішенням суду від 12.12.2011 року стягнуто з відповідача заборгованість від договору, в задоволенні позову до поручителя відмовлено, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом у січні 2017 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій\~статті 559 ЦК України шестимісячного\~строку, а тому є підстави для відмови в позовних вимогах щодо стягнення заборгованості з поручителя у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за його рахунок. В звязку із частковим задоволенням позову з відповідача слід стягнути судові витрати пропорційно до суми задоволених вимог.

Outcome: partial