Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

ПАТ «Дельта банк» звернулось до Автозаводського районного суду м. Кременчука з дійсним позовом. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 27.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк»(правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №1602/0608/71-036, згідно з умовами якого [PERSON] надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 49500,00 дол. США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк до 10.06.2018р.. 25.05.2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» набуло статус нового кредитора за даним кредитним договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно квартиру, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. Позичальник умов кредитного договору належним чином не виконав, станом на 31.07.2015р. заборгованість за кредитним договором становить 392879,81 грн.. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта банк»; визнати за ПАТ «Дельта банк» право власності на квартиру [ADDRESS]. ПАТ «Дельта банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без йог участі, в заяві також зазначив, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували. Представник відповідача зазначив, що банк пропустив строки звернення з відповідним позовом до [PERSON], оскільки не предявив позов у шестимісячний строк. Крім того вказав, що на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» [PERSON] не може звертати стягнення на предмет іпотеки. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.06.2008р. між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1602/0608/71-036. Згідно п.1.1., 1.3 [PERSON] зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 48500,00 дол.США, на строк з 27.06.2008р. по 10.06.2018р. включно та на умовах, передбачених у договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом(т.1 а.с.151) В забезпечення належного виконання Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 1602/0608/71-036 від 27.06.2008р., між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 27.06.2008р. було укладено договір іпотеки №1602/0608/71-036 Z 1, предметом якого є квартира [ADDRESS](т.1 а.с.160). 25.05.2012р між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з п.2.1 якого продавець погоджується продати права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну(т.1 а.с.170). Відповідно Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012р. до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №1602/0608/71-036 від 27.06.2008р.. 11.04.2013р. помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ №232678 від 13.04.2013р., виданого Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області(т.1 а.с.195). Спадкоємцем після померлого 11.04.2013р. [PERSON] є його син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2013р., посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, [PERSON]О.(т.1 а.с.196). Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобовязання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог\~статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~зі статтею 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За статтею 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання зобовязання. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Станом на 31.07.2015р. заборгованість за кредитним договором №1602/0608/71-036 від 27.06.2008р. становить 459705,29 грн.: -За кредитом 18118 дол.США, що станом на 31.07.2015р. еквівалентно 391582,89 грн. -За відсотками 60,01 дол.США, що станом на 31.07.2015р. еквівалентно 1296,92 грн. -Пеня 65886,59 грн. -Сума за ставкою 3% річних від простроченого тіла по кредиту 906,03 грн. -Сума за ставкою 3% річних від прострочених доходів по кредиту 32,86 грн.. Сума заборгованості та її розмір підтверджені доданим до справи розрахунком заборгованості за кредитом, який суд вважає належним доказом позовних вимог(т.1 а.с.164-165). Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України В ст. 1281 ЦК України зазначено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ч.1,2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. На виконання вимог ст.1281 ЦК України 03.07.2013р. за вих.31.4-08/7220/13, 07.10.2013 за вих. №31.4-08/9260/13 ПАТ «Дельта банк» до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області були направлені претензії(вимоги кредитора) в яких [PERSON] просив довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, про претензію АТ «Дельта банк»; повідомити АТ «Дельта банк» дані про спадкоємців померлого 11.04.2013р. [PERSON]. 09.07.2013р. за вих. 2158/02-14 та 12.11.2013 за вих.3439/02-14, 12.12.2013 за вих 3838/02-14 Першою кременчуцькою державною нотаріальної конторою направлялись повідомлення про спадкоємців померлого 11.04.2013р. [PERSON]. Згідно статті 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки вiд iпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов'язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, якщо боржник та iпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. Відтак, слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України не регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність. За таких обставин, з огляду на те, що з даним позовом ПАТ «Дельта банк» звернулось 01.09.2015р., суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем були пропущені строки звернення до суду. Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» [PERSON] не може звернути стягнення на предмет іпотеки та вважає їх помилковими, оскільки відповідно до ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Згідно п.12 [PERSON] іпотеки від 27.06.2008р. №1602/0608/71-036 Z 1 за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: -За рішенням суду -У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса -Згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя: -Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку» -Продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом [PERSON] способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності. В ч.2 ст.16 ЦК України зазначено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В ЗУ «Про іпотеку», зокрема ст.33, зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, положення ст.33 ЗУ «Про іпотеку» поділяє способи звернення стягнення на судовий - звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду та позасудовий - звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Більш детально позасудові способи захисту прав Іпотекодержателя викладені в ст.ст.36-38 ЗУ «Про іпотеку». Так, в ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку» в які зазначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Тобто, в даному випадку законодавець чітко визначив можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду - реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Системний аналіз положень ст.ст.33, 36-39 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст.335, 376 та 392 ЦК України дозволяє зробити висновки про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» є підставою для реєстрації за іпотекодежателем права власності на предмет іпотеки, а не визнання за ним права власності на іпотечне майно. З огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки саме за рішенням суду, передбачено лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу предмету іпотеки іпотекодержателем, суд приходить до висновку, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів. Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги те, що ПАТ «Дельта Банк» заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності і в даному випадку суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed