Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги. Позовна заява мотивована тим, що з 13 грудня 2012 року він працював помічником-консультантом народного депутата України VII скликання [PERSON] за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу» (без правового статусу державного службовця). 27 листопада 2014 року у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України був звільнений з роботи. Цього ж місяця він звернувся до Апарату Верховної Ради України з вимогою виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Посилаючись на те, що грошової допомоги не отримав, [PERSON] просив стягнути з Апарату Верховної Ради України одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 14 250,00 грн. Короткий зміст рішення суду першої інстанції Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач перебував у трудових відносинах з народним депутатом України, проходження публічної служби помічниками-консультантами народних депутатів України регулюються нормами Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95, а отже, всі виплати для цієї категорії працівників здійснюються особисто народними депутатами України в межах місячного фонду заробітної плати їх помічників-консультантів. Крім того, оскільки відповідач є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України, то не може брати на себе зобов'язання щодо оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання для оплати праці його помічників-консультантів, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» такі витрати передбачені не були. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи. Короткий зміст вимог касаційної скарги У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до суду касаційної інстанції, [PERSON] в інтересах [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року скасувати,ухвалити нове рішення про задоволення позову. Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п'яти суддів за наявними у праві матеріалами без повідомлення учасників справи. Аргументи учасників справи Доводи особи, яка подала касаційну скаргу Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для проведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. На відміну від заробітної плати помічника-консультанта одноразова грошова допомога виплачується у чітко визначеному законом розмірі, який не може бути змінений залежно від наявності чи відсутності бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Зазначає, що у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» вказано про те, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. У відзиві, поданому у квітні 2018 року до Верховного Суду, Апарат Верховної Ради України просить касаційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення - без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що трудові відносини, які виникають між народним депутатом України та помічниками-консультантами, не залежать від Апарат Верховної Ради України, який не є працедавцем для помічників-консультантів народних депутатів України, тому не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо. Водночас Апарат Верховної Ради України здійснює лише документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між позивачем і народним депутатом України в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, та не має права брати на себе фінансові зобов'язання, які не передбачені Законами України про державний бюджет на відповідний рік. Фактичні обставини справи, встановлені судами Суди встановили, що [PERSON] з 13 грудня 2012 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу». Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року № 7212 «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання» у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України з 27 листопада 2014 року [PERSON] увільнено із займаної посади за закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилався на те, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати. Мотивувальна частина Позиція Верховного Суду Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що [PERSON] має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України. Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суди помилково вважали, що обов'язок з виплати позивачу цієї одноразової грошової допомоги не може бути покладений на відповідача, оскільки всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів. Зазначений висновок судів попередніх інстанцій не відповідає закону, оскільки частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов'язку. Відповідно до абзаців першого, другого та четвертого частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України. Отже, зазначене дає підстави вважати, що видатки з виплати одноразової грошової допомоги, передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. При цьому відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути правою підставою для невиконання вимог закону. Суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про те, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати відповідно до частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), неправильно застосували норму цього Закону, відмовивши у задоволенні позову. Аналіз положень Закону України «Про статус народного депутата України» дає підстави вважати, що [PERSON] перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України VII скликання [PERSON] Отже, відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати. Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно з довідкою Управління справами Верховної Ради України від 18 жовтня 2016 року середня заробітна плата [PERSON] складала 3 279,94 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9 839,82 грн. За викладених обставин у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права. Тому касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Щодо судових витрат Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, -у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення судових; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви у сумі 551,20 грн, апеляційної скарги у сумі 826,80 грн та касаційної скарги у сумі 1 102,40 грн, разом - 2 480,40 грн, слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial