Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року в розмірі 408342 грн 86 коп з [PERSON] та звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру, що належить на праві власності [PERSON], [PERSON] в рахунок заборгованості за кредитним договором шляхом продажу на публічних торгах, стягнення солідарно судових витрат. 19.01.2016 року в звязку з закінченням строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.), та відновлено провадження у справі, яке було зупинене ухвалою суду від 01.12.2014 року. Представник позивача в судових засіданнях підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі повторно в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи є наявне письмове заперечення відповідача 1 від 28.11.2014р. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року ТзОВ «Український промисловий банк» надав [PERSON] кошти в сумі 20000 доларів США зі сплатою 15% річних, строком повернення до 08.02.2011 року (а.с.5-8). В забезпечення виконання кредитних зобовязань за в т.ч. вказаним кредитним договором №18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року, а також і ще одним кредитним договором за №17/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року (укладеного з позичальником [PERSON]Р.), між ТзОВ «Український промисловий банк» та трьома (а не двома як вказував позивач) іпотекодавцями: [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки б/н від 09.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №55-Д (а.с.9-12), предметом якого є нерухоме майно чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS], що належить на праві власності іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 02.01.2003 року. Згідно договору про передачу активів та кредитних зобовязань укладеного між ПАТ «Дельтабанк», ТзОВ «Український промисловий банк» та НБУ від 30.06.2010р. такі права передані ПАТ «Дельтабанк» в т.ч. по кредитному договору №18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року (а.с.14-19). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач 1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, та станом на 16.06.2014 року заборгованість по кредиту становить 408342.86 грн., з яких тіло кредиту 233568.06грн. та відсотки 174774.8грн. (загальна сума боргу 34815.29 доларів США що в еквіваленті за курсом НБУ 100 доларів США 1172.8837 грн.) (а.с.13). На спростування даного розрахунку інших доказів не надано. З врахуванням вищевказаного, вимога до позичальника є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. При цьому, суд критично оцінює письмове заперечення відповідача 1, яка зазначає, що вона не укладала договір поруки і підпис не її, хоча предметом спору такий договір не є, також її доводи що право вимоги до неї як позичальника не підтверджені доказом передачі таких прав, що спростовано наявними доказами у матеріалах справи. Як встановлено судом, вимоги в частині стягнення коштів стосуються позичальника [PERSON], а вимоги щодо стягнення предмета іпотеки іпотекодавців, один з яких є сам позичальник, а двоє інших - відмінними особами від позичальника (майнові поручителі). Однак, що стосується вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру, що належить на праві власності [PERSON], [PERSON], хоча судом встановлено приналежність права трьом особам а не двом як вказує позивач, в рахунок заборгованості за кредитним договором шляхом продажу на публічних торгах , то суд приходить до переконанання про відмову у задоволенні вимог враховуючи таке. Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу погашення боргу та в рахунок цього, провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом продажу визначеної в позові. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у договору іпотеки. Жодних доказів про направлення такої вимоги до іпотекодавців, позивачем не надано суду. Окрім того, як зазначалось вище, іпотека забезпечена двома кредитними договорами, де в іншому інший позичальник, а не тільки цим, який є предметом спору. В квартирі зареєстровано крім іпотекодавців, ще 4 особи, в т.ч. неповнолітні. Один з іпотекодавців є одночасно позичальником. При цьому, вирішуючи даний спір в цілому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України. Так, аналіз судової практики застосування судами законодавства яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, вказує на те, що суди припускаються помилок під час вирішення справ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно зі стягненням заборгованості за кредитним договором. Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), рішення судів, мають бути такими, що відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Зважаючи на дану правову позицію, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача тільки в частині стягнення заборгованості, що є наявною за розрахунокм боргу та неспростованим на час ухвалення рішення суду, з позичальника. Статтями 10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача 1 також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 610, 611, 1054 ЦК України,

Outcome: partial