Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 33658,43 грн. та судові витрати, посилаючись при цьому на те, що відповідно до укладеного 01.08.2007 р. між сторонами кредитного договору № б/н [PERSON] отримав кредит у розмірі 7100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана відповідачем заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, другу сторона не може запропонувати свої умови договору. [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Станом на 31.01.2016 р. [PERSON] має заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 33658,43 грн. Позивачем [PERSON] подані заперечення проти позову, в яких він просив застосувати наслідки спливу позовної давності та у задоволенні позову відмовити повністю, щодо цього також зазначено у його окремому клопотанні. Також зазначав про недопустимість одночасного застосування цивільно-правової відповідальності одного виду за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився, проте від позивача надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності представника позивача, у заяві також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю, однак висловив готовність сплатити 7000 грн. заборгованості за кредитом, та пояснив, що він не був належним чином повідомлений про заборгованість за кредитним договором, не знав, що нарахована така сума заборгованості, банк не надсилав йому листів з приводу наявності заборгованості, а коли набігла велика сума, то звернувся з позовом до суду. У заяві про видачу кредиту зазначені неправильні його паспортні дані. Без його погодження кредитний ліміт банком збільшений до 7100 грн. Дата видачі кредитної картки не збігається із датою, зазначеною у заяві. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази: копії заяви позичальника від 01.08.2007 р., Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, розрахунок заборгованості [PERSON], виписку з банківського рахунку, довідку щодо встановлення кредитного ліміту, довідку щодо строку дії кредитних карток та інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] кредитного договору № б/н від 01.08.2007 р. відповідач [PERSON] отримав у позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. (у подальшому кредитний ліміт був збільшений до 7100 грн.) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається із заяви клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Підписана відповідачем [PERSON] заява разом з вказаними документами становлять між банком та клієнтом договір, про що зазначено у заяві з підписом [PERSON] При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Своїм підписом у заяві відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, підтвердив факт отримання загальної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, підтвердив, що вся надана ним інформація правильна, а також, що ознайомлений з тим, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Крім того, банком було надано відповідачу Памятку клієнта, яка є відривною частиною кредитного договору та видається при оформленні кредитного договору клієнту і не зберігається в архівах установи банку. Факт отримання кредитних коштів відповідачем [PERSON] та користування ними також підтверджується випискою з банківського рахунку, яка має статус первинного документа, що стверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту України від 12.04.2012 р. № 578/5 та відповідно до якої вбачається, що відповідач як знімав кошти, так і поповнював свій картковий рахунок. З наданих банком розрахунків та виписки з банківського рахунку вбачається, що відповідач [PERSON] порушував умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у нього станом на 31.01.2016 р. утворилась заборгованість у розмірі 33658,43 грн., що складається із: 7052,65 грн. - заборгованість за кредитом; 22389,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2137,39 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1578,97 грн. - штраф (процентна складова). Наданий позивачем розрахунок наявної заборгованості за договором відповідачем не оспорювався, жодних доказів, які б спростовували суму заборгованості відповідачем суду не надано, свій розрахунок не наведений, судово-економічна експертиза у справі за клопотанням відповідача не призначалась. Тобто, відповідач не спростував докази, надані банком щодо цього факту. Разом з тим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафу. У позовній заяві позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача [PERSON] серед іншого заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2137,39 грн. та за штрафами: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1578,97 грн. - штраф (процентна складова). Суд вважає, що вказана сума штрафу не підлягає стягненню з таких підстав. При вирішенні питання про стягнення штрафу суд враховує правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15. У вказаній правовій позиції зазначено, що цивільно - правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладену правову позицію Верховного Суду України, суд вважає, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором було б порушенням вимог ст. 61 Конституції України. А тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення штрафу в сумі 2078,97 грн. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У ч.1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним 01.08.2007 р. між сторонами, то з нього на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути заборгованість за вказаним вище договором в розмірі 31579,46 грн. (33658,43 грн. - (500 грн. + 1578,97 грн.)), тобто за виключенням суми штрафу, а також сплачений позивачем судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1292,84 грн. Відповідачем [PERSON] до винесення судом рішення було подане клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що позовна давність у даному випадку не може бути застосована внаслідок переривання перебігу позовної давності у зв'язку з вчиненням відповідачем [PERSON] дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, зокрема, погашення заборгованості за кредитом 06.11.2015 р. в сумі 12,61 грн., а перед цим 09.08.2014 р. - в сумі 200 грн., що стверджується розрахунком заборгованості та випискою з банківської картки. У той же час позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовною заявою звернувся до суду 09.03.2016 р., що виключає можливість застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У своєму поясненні у судовому засіданні відповідач [PERSON] вказував, що він не був належним чином повідомлений про заборгованість за кредитним договором, про її розмір, однак неповідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та про її розмір не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Також відповідач [PERSON] вказував, що у заяві про видачу кредиту зазначені неправильні його паспортні дані. У заяві датою видачі паспорта зазначено 01.01.1999 р., а паспорт був виданий 20.11.1997 р., що стверджується копією паспорта [PERSON] Ця обставина також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки своїм підписом у заяві відповідач [PERSON] підтвердив, що вся надана ним інформація правильна. Відповідач [PERSON] також зазначав, що без його погодження кредитний ліміт банком збільшений до 7100 грн. Однак, відповідно до Умов і правил надання банківських послуг клієнт дав свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням банку, а своїм підписом у заяві відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомлений з тим, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. У своєму поясненні у судовому засіданні відповідач [PERSON] вказував, що дата видачі кредитної картки не збігається із датою, зазначеною у заяві про видачу кредиту. Кредитна картка [NUMBER] видана 15.03.2006 р., а заява відповідачем [PERSON] підписана 01.08.2007 р. Суд вважає, що вказана обставина також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Дата видачі кредитної картки у даному випадку не має будь-якого правового значення. Для даних правовідносин важливий лише строк дії картки, оскільки цьому строку відповідає строк дії кредитного ліміту, про що зазначено у заяві, підписаній відповідачем [PERSON]

Outcome: partial