Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 серпня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області позивач являється власником житлового будинку по [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що 24 листопада 2007 року позивач одружився, то, він як власник житла, в липні 2010 року прописав у вищезазначеному житловому будинку свою дружину [PERSON] , [INFO] та її сина від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Однією сім`єю вони мешкали в даному будинку до грудня 2016 року. Як зазначає позивач, що 18 лютого 2017 року він та його дружина [PERSON] в Ананьївському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області розірвали шлюб, та на підставі чого їм було видано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу. Позивач вказує, що в грудні 2016 року його дружина змінила місце проживання, почала підтримувати фактичні шлюбні стосунки з іншим чоловіком та зі вказаного часу проживає за іншою адресою, яка йому на даний час невідома. В кінці січня 2017 року змінив і місце проживання і [PERSON] , котрий працює за контрактом та мешкає в м.Одеса. Точна адреса за якою фактично проживає на даний час відповідач [PERSON] йому також невідома. Близько чотирьох років останні від`їздили з його будинку та відсутні за місцем своєї реєстрації. Також позивач зазначає, що у належному йому житловому будинку немає особистих речей відповідачів та предметів домашнього вжитку, котрі б належали [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено відповідними актами, доданими до справи. В позовній заяві позивач також зазначає, що відповідачі тривалий час, а точніше майже чотири роки не проживали та по даний час не проживають у його житлі, не приймають участі у збереженні та утриманні даного будинку та відповідно не сплачують комунальні послуги. Все це він робить самостійно без їх участі. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він також їм не створював та не чинив. Позивач вказує, що відповідачі повністю ігнорують його неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку, до нині так і залишаються прописаними в його житлі. Він особисто, безпосередньо після розірвання шлюбу, в телефонному режимі та всіма доступними йому на даний час методами звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстраційного обліку, на що останні відповіли відмовою, посилаючись на ту обставину, що безпосередньо [PERSON] претендує на частину житлового будинку, котрий належить позивачу на праві приватної власності та придбаний до вступу у шлюб з відповідачем [PERSON] . Добровільно знятися з реєстраційного обліку та прописатися за місцем фактичного мешкання колишня дружина та її син від першого шлюбу категорично відмовилися. Тому, позивач враховуючи викладені обставини вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою понад один рік поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того, не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по належному утриманню житлового приміщення, тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. 28 жовтня 2019 року головуючим суддею у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, про що було постановлено відповідну ухвалу (а.с.58). При цьому, в ухвалі про відкриття провадження у справі було роз`яснено відповідачам про їх право на подання до суду відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного. Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до вимог передбачених ст.178 відзив на позовну заяву відповідачами до суду не було подано та відповідно до вимог передбачених ст.193 ЦПК України зустрічний позов відповідачами до суду не було пред`явлено. В подальшому, головуючим суддею у справі після проведення всіх завдань підготовчого провадження визначених ст.189 ЦПК України було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті (а.с.71-72). Позивач [PERSON] у судове засідання, що призначене на 27 травня 2020 року не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Однак, в матеріалах справи міститься письмова заява позивача від 06 квітня 2020 року, в якій він просить суд розглядати справу у його відсутність, на позовних наполягає в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує, від заявленого клопотання в прохальній частині позовної заяви про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] відмовляється та просить дане клопотання залишити без задоволення (а.с.79). Відповідач [PERSON] у судове засідання на 27 травня 2020 року не з`явилася, про дату, час та місце проведення якого була сповіщена належним чином (а.с.92), причини своєї неявки суду не повідомила, будь-яких заяв та клопотань до суду від відповідача не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання на 27 травня 2020 року не з`явився, про дату, час та місце проведення якого був сповіщений належним чином (а.с.91), причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв та клопотань до суду від відповідача не надходило. Суд звертає увагу на те, що відповідача повідомлялися про судове засідання, котре призначене на 27 травня 2020 року через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому, з урахуванням вимог, визначених в ч.11 ст. 128 ЦПК України, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідачі, неодноразово були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі відзив на позовну заяву не подали, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Також головуючим суддею у справі постановлено 27 травня 2020 року на місці ухвалу, відповідно до якої заяву позивача [PERSON] про відмову в допиті свідків заявлених в позовній заяві задоволено та визнано за недоцільне допит заявлених свідків: [PERSON] та [PERSON] . У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 9 вересня 1996 року Могилів-Подільським МРВУМВС України у Вінницькій області (а.с.6). Відповідачами у справі є: - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується адресною довідкою про зареєстроване місце проживання виданою Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.63); - відповідач [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується про зареєстроване місце проживання виданою Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.64). Як вбачається з копії договору купівлі продажу житлового будинку, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до копія витягу з Державного реєстру правочинів №1332506 від 10.08.2005 року, що договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 10 серпня 2005 року державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, номер правочину 76230 (а.с.9). Крім того, в матеріалах справи міститься копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8467704 від 27 вересня 2005 року, з якого вбачається, що право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу (а.с.10). З довідки №2221 виданої 26 вересня 2019 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , а також в даному житловому будинку за цією адресою зареєстровані без родинних стосунків: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Також відомості про реєстрацію [PERSON] та [PERSON] в належному позивачеві житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , підтверджуються копією будинкової книги (а.с.19-24). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу з 24 листопада 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області (а.с.12). Однак, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18 лютого 2017 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано 18 лютого 2017 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується відповідною копію свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.13). Згідно з Актами обстеження складених депутатом Ананьївської міської ради [PERSON] 01 листопада 2018 року, 08 лютого 2019 року, 17 липня 2018 року та 01 жовтня 2019 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак за даною адресою фактично не проживають приблизно з кінця 2016 року, ніякого майна та особистих речей в будинку за даною адресою не зберігають (а.с.15-17). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зі змісту частини 2 статті 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, тому на підставі зібраних у справі та досліджених доказів, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Що стосується стягнення з відповідачів судових витрат понесених позивачем пов`язаних зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви, суд приходить до висновку про залишення їх за позивачем, оскільки позивач не клопотав про стягнення з відповідачів понесених ним судових витрат. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved