Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення з житлового приміщення. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 28 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № VO21GI0000002744. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 227 000,00 грн. строком до 28 грудня 2022 року, а [PERSON] зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 28 грудня 2007 року уклали договір іпотеки № VO21GІ0000002744, згідно з п. 1.1 якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 50,00, житловою площею 27,60 кв.м., яка розташована за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, буд. 38 а, кв. 86. Вказана квартра належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування. [PERSON] не повернула своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов договору, [PERSON] зобовязання за кредитним договором не виконала. В звязку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобовязань банком подано позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2011 року звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: : квартиру, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 27,60 кв.м., яка розташована за адресою: м. Луцьк, пр-кт Соборності, буд. 38 а, кв. 86, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». У звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки [PERSON] 05 березня 2015 року направлено письмову вимогу банку про добровільне виселення із вказаної вище квартири, однак станом на дату предявлення позову до суду відповідач із житлового приміщення не виселилася. З огляду на наведене, просить суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, буд. 38 а, кв. 86. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають в ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказує, що відповідач отримала вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення 14 березня 2015 року, але й досі продовжує проживати у спірному будинку. Просив позовом задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, суду пояснив, що квартиру, яка є предметом іпотеки в даній справі та житлом відповідача, з якого її намагається виселити ПАТ КБ «Приватбанк», набута [PERSON] відповідно до Договору дарування квартири, посвідченого Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 06 грудня 2004 року. Таким чином, вказана квартира придбана відповідачем не за кредитні кошти. Аналізуючи норми Закону України «Про іпотеку» та Житлового Кодексу УРСР, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадян жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання. На підставі наведеного, просить в позові відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні позовні вимоги заперечував, просив в позові відмовити, оскільки згідно відомостей Служби у справах дітей Луцької міської ради за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, буд. 38 а, кв. 86, проживають неповнолітні особи, а тому, задоволення позовних вимог може порушити права та охоронювані законом інтереси дітей. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №VO21GI0000002744 від 28 грудня 2007 року, який укладений між ЗАТ КБ ПриватБанкв розмірі 228\~973, 33 грн. - звернуто стягнення на предмети іпотеки: двокімнатну квартиру №86, загальною площею 50,0 кв.м., що знаходиться по пр. Соборності, 38а в м. Луцьку Волинської області, та належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою Луцькою держнотконторою за р. №1-1868, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації 17.01.2005 року за р. №8122295. Стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ КБ ПриватБанк понесені витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн. В решті позовних вимог відмовити (а.с.13-14). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з матеріалів справи, 05 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив [PERSON] вимогу про добровільне звільнення разом з усіма зареєстрованими особами в тридцяти денний строк з дня отримання даної вимоги квартири №86, загальною площею 50,0 кв.м., що знаходиться по пр. Соборності, 38а в м. Луцьку Волинської області (а.с.15). За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Така правова позиція висловлена в постанові Верховним Судом України від 07 жовтня 2015 року при розгляді справи № 6-1468цс15. Крім цього, в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року при розгляді справи № 6-875цс15 виловлена правова позиція, згідно якої, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР. Судом встановлено, що предмет іпотеки: двокімнатна квартира №86, загальною площею 50,0 кв.м., що знаходиться по пр. Соборності, 38а в м. Луцьку Волинської області, придбаний не за рахунок коштів, які надавалися за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № VO21GI0000002744, а за договором дарування, посвідченого 06 грудня 2004 року Першою Луцькою держнотконторою за р. №1-1868. Таким чином, іпотечне житло: квартира №86, загальною площею 50,0 кв.м., що знаходиться по пр. Соборності, 38а в м. Луцьку Волинської області, придбана відповідачем не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Разом з тим, в позові про виселення відповідача з житлового будинку, яке є предметом іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявляє вимогу про надання їй іншого постійного житлового приміщення, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки відповідно до рішення суду, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed