Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Олександрійська міська рада Кіровоградської області (надалі позивач) в травні 2014 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач самовільно займає земельну ділянку (площа не вказана), що розташована по [ADDRESS] на якій розміщені будівлі та споруди в м. Олександрія, Кіровоградської області, що належать [PERSON] Згідно рішення Олександрійської міської ради від 09 серпня 2013 року було прийнято рішення, за яким [PERSON] зобов'язано звільнити у місячний термін самовільно зайняту земельну ділянку площею 28 097, 70 кв.м., що становить 22/50 частки від загальної площі земельної ділянки площею 63 858, 42 кв.м. по [ADDRESS], однак земельну ділянку не було повернуто. В судовому засіданні представник Олександрійської міської ради просить суд задовольнити позовні вимоги, зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та стягнути з нього судовий збір. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про причину неявки до суду відповідач суд не повідомив, письмових заяв та клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час, та місце розгляду справи в суді за останнім відомим місцем реєстрації його проживання, оскільки до суду повернулись поштові відправлення із відміткою пошти про отримання поштових відправлень. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Конституцією України, зокрема ст. 64 гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 316-321, 325 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 Земельного кодексу України Законом України від 27 квітня 2007 р. - і згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 120, 124-126, 152-154, 158-160, 211-212 Земельного кодексу України. Відповідно до вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України визначено підстави та порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та є документом, що посвідчує право власності на неї фізичної чи юридичної особи. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Правовідносини сторін у цій справі також врегулюванні Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в редакції 2003 року із змінами та доповненнями в редакції 2008 року. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо посилення відповідальності за порушення вимог земельного законодавства» від 15.04.2008 року внесенні зміни до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в частині уточнення терміна «самовільне зайняття земельної ділянки». За змістом ст. 1 вказаного закону «самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренди) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними». Судом встановлено, що на праві приватної власності [PERSON] - відповідачу у справі належать господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Судом також встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 18 травня 2006 року № 369 зі складу комплексу будівель по [ADDRESS] було виділено будівлі в обсязі 16/25 частини усього комплексу, створено окремий об'єкт та присвоєно даному об'єкту адресу -[ADDRESS] Суд також приймає до уваги, що за рішенням Олександрійської міської ради від 09 серпня 2013 року було прийнято рішення, за яким [PERSON] зобов'язано звільнити у місячний термін самовільно зайняту земельну ділянку площею 28 097, 70 кв.м., що становить 22/50 частки від загальної площі земельної ділянки площею 63 858, 42 кв.м. по вул. Леоніда Коваленка, 35-а. Вказане рішення не містить чіткого визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, їх взаємний зв'язок у їх сукупності дійшов висновку, що відповідач у справі є власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці по [ADDRESS]. Загальна площа земельної ділянки, на якій розташовані будівлі та споруди складає 63 858, 42 кв.м. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задоволенню не підлягають, оскільки Державною інспекцією з контролю за використанням і охороню земель у Кіровоградській області Державного комітету України по земельним ресурсам факт самовільного зайняття земельної ділянки не було засвідчено актом перевірки дотримання відповідачем вимог чинного земельного законодавства. Суд вважає, що до суду не надані докази, які свідчать про фактичне використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючого документу чи договору оренди, тому не можуть бути кваліфіковані як «самовільне зайняття земельної ділянки». Вчинення таких дій є використанням земельної ділянки без правовстановлюючого документа, відповідальність за що не передбачена. Перевірки дотримання вимог чинного земельного законодавства Державною інспекцією з контролю за використанням і охороню земель у Кіровоградській області Державного комітету України по земельним ресурсам не було, порушень вимог земельного законодавства саме відповідачем не було встановлено та його не було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП України. Суд також дійшов висновку, що представником позивача до суду не надані докази того, що в даному випадку, дії відповідача за відсутності правовстановлюючого документу чи договору оренди землі може бути кваліфіковано як «самовільне зайняття земельної ділянки». Представник позивача також не надав до суду переконливих та достовірних доказів, які саме права позивача були порушені, в який спосіб, та якими доказами це підтверджується. Суд не вважає самовільним зайняттям земельної ділянки вчиненням дій, які відповідно до закону є правомірними. Суд не приймає до уваги та не погоджується із доводами представника позивача, що позивачу завдано збитків у вигляді недоотриманої орендної плати в значних розмірах, оскільки до суду не надано розрахунок орендної плати, не вказано площу оренди та не вказано за який саме період мав факт ухилення від укладення договору оренди, відсутні докази позасудового чи судового врегулювання питання щодо укладення договору оренди землі. Відсутні також докази про оголошення чи проведення земельних торгів в 2009 - 2013 роках на передачу в оренду вказаної земельної ділянки. Винних дій відповідача, що свідчили б про його ухилення від укладення договору оренди суд також не вбачає, а тому вважає, що збитки від зайняття земельної ділянки позивачу не завдані. За викладених обставин, дослідивши всі обставини справи в їх сукупності, виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, а також

Outcome: dismissed