Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 03.10.2014 року звернувся до суду з позовом, в якому прохає стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № DNH4KS20210454 від 27.12.2005 року в сумі 34133 грн. 04 коп. та понесені судові витрати в сумі 341 грн. 04 коп. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору від 27.12.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2272,40 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконує. Станом на 16.09.2014 року загальна заборгованість відповідача перед банком складає 34133 грн. 04 коп., з яких: - 1579,99 грн. - заборгованість за кредитом; - 9984,28 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; - 20467,20 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1601,57 грн. - штраф (процентна складова). У останнє судове засідання представник позивача не з»явився. Направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В засіданні, що відбувалося раніше і проводилося в режимі відеоконференції представник банку-позивача Забара В.М. позов підтримував, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому. Відповідач [PERSON] у останнє судове засідання не з»явився, в заяві до суду прохав розглянути справу у його відсутності. В засіданнях, що відбувалися раніше, позов не визнав. Не заперечував, що особисто отримав кредит для придбання пральної машинки, проте, наполягав на застосуванні позовної давності щодо вимог позивача. На його думку, позивач був зацікавлений у простроченні, оскільки жодного разу з метою досудового врегулювання спору не повідомляв його про існуючу заборгованість і порушення умов договору. Відповідач пояснив, що останні платежі по кредиту здійснив у 2006 році . У червні 2014 року він став на облік до районного центру зайнятості. Як тільки почалася виплата в зв»язку з безробіттям Приватбанк , починаючи з вересня 2014 року, без його згоди почав списувати з його рахунку десь по 250 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, встановив наступне. Між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та фізичною особою [PERSON], 27.12.2005 року, на підставі його особистої заяви, було укладено кредитний договір № DNH4KS20210454, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 2272 грн. 40 коп. на строк 12 місяців - з 27.12.2005 року по 27.12.2006 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредит був виданий для придбання товару. Позичальник власноручним підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи банку складають кредитно-заставний договір між ним та банком. За умовами договору [PERSON] з 3 по 10 число кожного місяця мав сплачувати грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 216,45 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов . [PERSON] власноручним підписом у заяві підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умов). Згідно п.п.3.2.2.,3.2.3 Умов позичальник зобов»язався погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви. Сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше фактичного повного погашення кредиту. П.п.5.1. Умов було передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов»язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3. даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення платежу. Відповідно до п. 5.3. Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених договором більш ніж за 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. +5 % від суми заборгованості. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. З наданого позивачем розрахунку та дослідженої судом виписки по рахунку про рух коштів, вбачається, що він не вносив платежі на погашення кредиту та відсотків за користування ним в повному обсязі, та у визначений строк, тобто порушував умови договору. Станом на 16.09.2014 року з заборгованість відповідача перед банком, згідно наданого позивачем розрахунку, складає 34133.04 грн. , з яких: - 1579,99 грн. - заборгованість за кредитом; - 9984,28 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; - 20467,20 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1601,57 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст. ст. 526, 530, 611, 625 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору і у встановлений ним строк. У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК). Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Встановивши зазначені обставини, проаналізувавши правові норми, що регулюють дані відносини, суд дійшов висновку про доведеність позивачем того, що [PERSON], як позичальник по споживчому кредиту, не виконав зобов'язань за кредитним договором від 27.12.2005 року, і, як наслідок, допустив прострочену заборгованість по кредиту. Разом з цим, при прийнятті рішення у справі суд вважає за необхідне врахувати практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Судом достовірно встановлено, що відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт), з якими погодився відповідач, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором було встановлено сторонами тривалістю 5 років, що не суперечить ч.1 ст. 259 ЦК України. Відповідно до ст. 261 ЦК початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Така правова позиція висловлена у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, ухваленій в зв»язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а тому вона є обов»язковою для суду першої інстанції. Згідно ч.3 ст. 268 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] заяву до суду про застосування позовної давності у вказаний строк надав. Вирішуючи її, суд враховує, що кредитний договір між сторонами було укладено на строк до 27.12.2006 року, платежі по ньому мали вноситися щомісяця - з 3 по 10 число, тобто право на позов у банку з»явилося з 11 січня 2007 року, тобто після закінчення строку внесення останнього платежу. Погоджений сторонами п»ятирічний строк позовної давності таким чином минув 11 січня 2012 року. До суду позивач звернувся лише 3.10.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності, доказів поважності причини пропущення позовної давності не надав, тому підстав для застосування ч.5 ст. 267 ЦК України у суду немає. Суд не погодився з доводами представника банку про те, що платежі по кредиту проведені в 2014 році свідчать про визнання відповідачем свого боргу. Як достовірно з»ясовано при дослідженні виписки про рух коштів на рахунку позичальника [PERSON] по кредитному договору № DNH4KS20210454 у вересні-листопаді 2014 року банком було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості з сум, що надійшли на рахунок відповідача (за його твердженням це були виплати райцентру зайнятості). Таким чином, банк фактично здійснив договірне списання коштів, передбачене п.3.2.5. Умов. В конкретному випадку суд не вважає такі дії правомірними, оскільки у вказаному пункті Умов зазначено, що позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів. В конкретному ж випадку останній строк платежу по кредиту минув 10 січня 2007 року. Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Такі дії відповідачем [PERSON] з початку 2007 року і до 11.01.2012 року особисто не вчинялися. Крім цього, кошти зараховані в рахунок платежів по кредиту у вересні 2014 року аж ніяк не можуть перервати перебіг позовної давності, яка закінчилася 11 січня 2012 року. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК). З огляду на викладене, в зв»язку зі сплином позовної давності, суд вбачає підстави для відмови в позові.

Outcome: dismissed