Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 30 серпня 2006 року уклали з [PERSON] кредитний договір без №, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 11.300 на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки вимоги кредитного договору не були виконані позичальницею у встановлені угодою строки, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 18.358 грн. 17 коп., з яких: 10.954 грн. 88 коп. заборгованості за кредитом, 5.752 грн. 90 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 300 заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 850 грн. 39 коп. (процентна складова) та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, надав згоду на винесення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] померла 07 грудня 2015 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00016441034 від 17 березня 2016 року. Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року судом залучено до справи відповідача [PERSON] Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про день, час та місце судового розгляду був повідомлений судом належно та вчасно, у звязку з чим суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, з наданої згоди представника позивача. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 1054 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з кредитного договору, укладеного 30 серпня 2006 року, відповідно до умов якого банк надав відповідачці [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 11.300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9). Згідно представленого позивачем графіку погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, що відображає поступлення коштів на рахунок банку (а.с.4-8), відповідачка [PERSON] прострочила виконання вищезазначених зобовязання по погашенню основної суми кредиту так і процентів по ньому. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Судом в порядку розшуку майна померлої [PERSON] та її правонаступників здійснено ряд заходів для встановлення вказаних обставин. З відповідей нотаріусів вбачається, що спадкові справи після смерті померлої [PERSON] не заводились, заяв про відмову від спадщини до таких не подавались (а.с.43,47,48,71). Відповідно до листа Марганецького МКП «Житлове господарство» № 658 від 30 березня 2016 року вбачається, що за місцем реєстрації відповідачки [PERSON] у квартирі № 28, що по вул.. 10 квартал у м.Марганці Дніпропетровської області зареєстрований син [PERSON], який знаходиться у місцях позбавлення волі (а.с.51). Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 57179598 від 12 квітня 2016 року за померлою [PERSON] зареєстровано ряд нерухомого майна (а.с.66-67). Як вбачається з копії ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] звільнений від відбування покарання УДО на невідбутий строк 01 рік 04 місяці (а.с.79). Як вбачається з положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (власності) від спадкодавця до спадкоємців. Крім того, за змістом ст. ст. 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] є сином померлої [PERSON], зареєстрований з померлою за однією адресою, в межах шести місяців не звернувся до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини, інших потенційних спадкоємців судом не встановлено, тому ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року судом залучено його до справи як правонаступника померлої [PERSON], оскільки [PERSON] являється особою, яка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері. Представником позивача не подано жодних інших доказів щодо правонаступників. Тому, виходячи з умов договору, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення з відповідача [PERSON] як правонаступника [PERSON] на користь банку 10.954 грн. 88 коп. заборгованості за кредитом. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд виходить з наступних мотивів та положень закону. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у розмірі 5.752 грн. 90 коп., які нараховані в період з 30 вересня 2006 року по 31 січня 2016 року. Причому такі відсотки обраховані в період з 30 вересня 2006 року по 31 березня 2015 року за ставкою на рівні 30, 34,8, 36 % в рік, в період з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2016 року за ставкою 43,2% річних. Отже, банк збільшував в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 квітня 2015 року. Жодних доказів згоди відповідачки чи її повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано, а судом не здобуто. Покликання представника позивача щодо подальшого користування відповідачкою [PERSON] кредитними коштами при збільшенні відсоткової ставки суд до уваги не приймає з наведених вище підстав. Суд вважає, що таке збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 36% в рік, а не як помилково розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 43,2%. Разом з тим, судом запропоновано позивачу надати розрахунок суми заборгованості за відсотками у відповідності до умов, які визначені на момент підписання заяви позичальника 36%, однак такий до суду не подано. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме, у розмірі 322 грн. 86 коп. (за період з 30 вересня 2006 року по 31 березня 2015), що відповідає ставці 36% в рік та умовам укладеного договору. Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1,2 ч.1 ст. 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладеній у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-2003цс15 цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. З прохальної частини позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача 300 грн. заборгованості за пенею та комісією одночасно, однією сумою, яку не розмежовано, що унеможливлює перевірку судом правильності обрахунку такої суми заборгованості, хоча пеня та комісія мають різну правову природу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь банку 300 грн. заборгованості за пенею та комісією, з наведених вище підстав. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш, ніж на 30 днів, у звязку з чим позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Оскільки матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачкою [PERSON] покладених на неї умовами договору зобовязань, підставною та обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] 500 грн. штрафу (фіксована частина), 563 грн. 89 коп. штрафу (процентна складова). Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1.378 грн.

Outcome: partial