Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» [PERSON] звернувся до суду з позовом, про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за договором №08-001644-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA Classic від 23 квітня 2012 року в розмірі 60838,27 гривень. До початку розгляду справи по суті [PERSON] подав зустрічний позов, про визнання неукладенимдоговору кредиту №08-001644-01 (про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA) від 23 квітня 2012 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов, та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Пояснив, що договір укладено відповідно до норм законодавства України, а матеріали справи в повному обсязі підтверджують як підписання [PERSON] кредитного договору, так і користування грошовими коштами банку. Щодо зазначення дати підписання Інформаційного листка по умовам кредитування 24 квітня 2012 року а не 23 квітня 2012 року послався на людський фактор и технічну помилку в документі. Крім того, просив застосувати до зустрічного позову наслідки спливу строку позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що його довіритель [PERSON] дійсно звертався до ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» за отриманням кредиту, та підписував відповідні документи, але пластикову картку VISA не отримував, та грошима не користувався, у звязку з чим кредитний договір є неукладеним. Крім того пояснив, що банком порушена нормативна процедура видачі кредиту, та належним чином не підтверджено користування [PERSON] грошовими коштами. Зважаючи на викладене, просив задовольнити зустрічний позов, та відмовити в задоволенні первісного позову. Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності заперечував, оскільки [PERSON] стало відомо про порушення його прав тільки після звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 20 квітня 2012 року [PERSON] звернувся до ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» із Заявкою-анкетою на отримання кредитної картки VISA (т.1 а.с.23, 96зв., 121). До матеріалів заявки-анкети надав завірені особистим підписом копію паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (т.1 а.с.24-26, 97-98, 122-124), та довідку щодо розміру своєї заробітної плати (т.1 а.с.98зв., 125). 23 квітня 2012 року уповноваженою особою Банку прийнято рішення щодо затвердження кредитного ліміту на кредитну картку VISA (т.1 а.с.126). В той же день, 23 квітня 2012 року між [PERSON] і ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» укладено договір №08-001644-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA Classic (т.1 а.с.8-11, 99зв.-101, 127-130). За умовами цього договору Банк відкриває Держателю банківський рахунок №26252509190801, випускає пластикову картку VISA Classic, і надає кредит шляхом відкриття відновлювальної Кредитної лінії з розміром кредитного ліміту 8000 гривень, строком дії один рік. Крім того договором передбачені штрафні санкції за невиконання чи неналежне виконання Держателем своїх зобовязань перед Банком. Також пунктом 5.1 вищевказаного договору встановлено, що за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, Банк щомісячно нараховує проценти, комісії, розраховую та стягує пені та штрафи в розмірі, встановленому Тарифами. Проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений в п.2.6 цього договору. Банк списує нараховані проценти та комісії з Карткового рахунку. Відповідач [PERSON] підписав договір та тим самим виявив свою згоду з усіма розділами та пунктами договору та зобовязався їх виконувати. Крім того, [PERSON] підписав невідємні частини вищевказаного договору (п.9.9 договору) Правила користування кредитною карткою «VISA» (т.1 а.с.12-15, 101зв.-103, 131-134), Тарифи за відкриття та обслуговування пакету «Кредитної картки VISA» (т.1 а.с.16, 103зв., 135). Крім того, [PERSON] було надано «Інформаційний листок умови кредитування по програмі «Кредитна картка VISA» (т.1 а.с.17, 104, 136). Зазначення в останньому документі дати 24 квітня 2012 року а не 23 квітня 2012 року суд сприймає як технічну помилку виконану працівником банка на бланку документа. Посилання сторони відповідача на порушення цим моментом п.2 ст. 11, п.2 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 55, 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», спростовується матеріалами справи, оскільки вказана інформація окремо міститься в самому договорі, та додатках до нього (правилах і тарифах), а також, у будь-якому випадку надана позичальнику до початку використання кредитних коштів, тим самим забезпечуючи можливість відмовитись від несприятливих на його думку правовідносин. Наступного дня, 24 квітня 2012 року на банківський рахунок [PERSON] встановлено кредитний ліміт 8000 гривень (т.1 а.с.105, 138). Надалі кредитну картку «VISA» було виготовлено, та у непошкодженому стані, разом із запечатаним конвертом з ПІН-кодом вручено [PERSON] 03 травня 2012 року (т.1 а.с.104зв., 137). Жодного доказу на спростування вказаної обставини, в тому числі клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи підпису, стороною відповідача не надано та не заявлено. Таким чином, суд приходить до висновку про належне укладення між [PERSON] і ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» договору, в розумінні положень ч.ч.1, 2 ст. 640 ЦК України. Крім того, як вбачається з наданих позивачем [PERSON] по особовим рахункам [PERSON] (т.1 а.с.29-51, 141-228, т.2 а.с.97-144), відповідач активно використовував надану йому кредитну картку «VISA», та користувався грошовими коштами банку. Заяви відповідача [PERSON] про фальшивість доказів (меморіального ордеру і виписок по особовим рахункам) суд розцінює як позицію захисту направлену на ухилення від виконання особою свого цивільно-правового обовязку, оскільки зазначені докази не викликають сумнівів з приводу їх достовірності, є належними і допустимими, узгоджується з іншими матеріалами справи, та не містять ознак підроблення. Крім того [PERSON] з 2012 року і по цей час не звертався до правоохоронних органів щодо вчинення відповідного кримінального правопорушення,а також не повідомляв банку про використання кредитної картки іншою особою, без його на те відома, що прямо передбачалось умовами укладеного договору. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, і визнання кредитного договору неукладеним. Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено по суті, то у справі не підлягає застосуванню наслідки спливу строку позовної давності, які застосовуються для захисту цивільного права або інтересу, які у даному випадку порушені не були. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. [PERSON] не виконував свої обовязки за договором кредиту належним чином. Станом на 11 грудня 2915 року, відповідно до наданого суду розрахунку (а.с.18-22), та [PERSON] по особовому рахунку №26252509190801 (т.1 а.с.29-51, 141-228, т.2 а.с.97-144), сума заборгованості за кредитом становить 60838,27 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом на суму 16615,76 гривень (в яку включена також заборгованість, нарахована за пунктом 5.1 договору); заборгованості за нарахованими процентами в сумі 4852,80 гривень; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості в сумі 25694,07 гривень; заборгованості за штрафами за несанкціонований овердрафт (пере ліміт) в сумі 10242,97 гривень; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) в сумі 3883,33 гривень. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом та за відсотками обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. Позовні вимого щодо стягнення з [PERSON] штрафних санкцій підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Статтею 22 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та громадянами. Згідно приписів ст. 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» невиконання рішення Конституційного Суду України тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Тому при розгляді даної справи суд врахував правові позиції, викладені в рішенні Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Судом встановлено, що правовідносини між ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» і [PERSON] виникли з приводу надання йому фінансовою установою споживчого кредиту. Зі змісту рішення Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року вбачається, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобовязання та договір, так і приписи його ч.2 ст. 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. В розділі 3.2 рішення Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року зазначено: «Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання)». В останньому абзаці мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказано: «Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. При зменшенні розміру неустойки суд враховує розмір кредиту, отриманого відповідачем [PERSON], який складав 8000 гривень, суму заборгованості яка утворилась за кредитним договором, час невиконання відповідачем свого обовязку за кредитним договором, але при цьому відсутності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, що у відповідності з п.27 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року є істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України, та вважає необхідним зменшити розмір пені до суми, яка дорівнює сукупному розміру заборгованості з тіла кредиту і процентів, що буде відповідати засадам законності, справедливості та розумності. Також у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial