Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

ПАТ «[PERSON] Аваль» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року у розмірі 838297,05 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 06.02.2008 року ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] уклали договір кредиту № 010/02-7/023-М, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 198000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31.01.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних. Згідно з умов договору відповідач зобовязаний щомісяця в строки, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням умов кредитного договору рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року стягнуто заборгованість за кредитним договором № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року за період з 15.07.2013 року по 07.07.2014 року в розмірі 1067136,59 грн. Разом з тим, станом на 17.06.2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року не виконано, заборгованість не погашено, у звязку з чим за період з 16.07.2014 року по 15.08.2016 року нараховано заборгованість за кредитним договором № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року у розмірі 21400,12 доларів США та 268712,87 грн., які позивач просить стягнути з [PERSON] В судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву в якій позов підтримав, просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не зявилася за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином судовою повісткою. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 06.02.2007 року ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] уклали договір кредиту № 010/02-7/023-М відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 198000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31.01.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних. Також відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року стягнуто заборгованість за кредитним договором № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року за період з 15.07.2013 року по 07.07.2014 року в розмірі 1067136,59 грн. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Як передбачено п. 4.1.1. кредитного договору № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року за порушення взятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання в ромірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Факт отримання відповідачем кредиту та наявність простроченої заборгованості підтверджується рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року та потребує окремого доказування. Одночасно судом також встановлено, що відповідно до Інформації про виконавче провадження від 28.09.2016 року на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.09.2014 року державним виконавцем 19.01.2016 було відкрито виконавче провадження. При цьому доказів про хоч часткове виконання зазначеного рішення суду від 04.09.2014 року суду не представлено, а відтак і не встановлено. У звязку з цим суд враховує те, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У звязку з цим слід прийти до висновку про те, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Саме таку правову позицію зробив Верховний Суд України в постанові від 23.09.2015 року (№6-1206цс15). У звязку з зазначеним за період з 16.07.2014 року по 15.08.2016 року позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року у розмірі 21400,12 доларів США (прострочені відсотки) та 268712,87 грн. (пеня). Одночасно суд враховує і те, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов договору № 010/02-7/023-М від 06.02.2007 року, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «[PERSON] Аваль» про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 16.07.2014 року по 15.08.2016 року слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість в розмірі 21400,12 доларів США (прострочені відсотки) та 268712,87 грн. (пеня). Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 12574,46 грн. судових витрат.

Outcome: approved