Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Наприкінці серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на самочинно збудовані прибудови з номерами 2-5, 2-ІІ, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10 за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 40. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав, що 05 серпня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину житлового будинку №40 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в м. Бориспіль по вул. Червоноармійська. 24 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], якій належить ? частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, був укладений договір конкретного користування житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. У відповідності до цього договору [PERSON] переходить у користування частина житлового будинку, що складається із зазначених в плані житлових кімнат за номерами 2-2, 2-3, кухні 2-1, веранди 2-1, кладової 2-ІІ та надвірні будівлі та споруди: навіс «Е», сарай «Д», гараж «Ж», вбиральня «Л», навіс «М». При цьому в спільному користуванні сторін залишились надвірні будівлі та споруди: огорожа №1,2,3,6. Сторонами у договорі не було конкретизовано та вирішено питання щодо виділення і користування земельною ділянкою в натурі. У 2009 році [PERSON] здійснив самочинне будівництво прибудов за номерами 2-5, 2-ІІ, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10. 05 серпня 2015 року зазначені прибудови були прийняті у експлуатацію і був виданий технічний паспорт на частку [PERSON] в спірному домоволодінні разом з прибудовами. Зважаючи на це, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на самочинно збудовані прибудови з номерами 2-5, 2-ІІ, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10 за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 40, а також право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться його частка домоволодіння за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 40, у співвідношенні 54,7% до всієї земельної ділянки, площею 0,10 га. Позивач у судове засідання не зявився. Його представник [PERSON] надав до суду заяву, якою просив слухати справу у його відсутності, на позові наполягав та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому порядку, що підтверджується поштовими конвертами, що повернулись на адресу суду з відмітками «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с.38,40). На підставі ч.1 ст.224 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні оголосив протокольну ухвалу. Дослідивши, оцінивши та проаналізувавши в сукупності всі матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником ? частки житлового будинку №40 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в м. Бориспіль по вул. Червоноармійська, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 05 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6,8). Іншим співвласником житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд є [PERSON], якій належить ? частини житлового будинку №40 по вул. Червоноармійська в м. Бориспіль. 24 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір конкретного користування житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд (а.с.7). За умовами якого в користування [PERSON] перейшла частина житлового будинку, що складається з зазначених на плані житлових кімнат за номерами 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, коридор 1-8, веранда 1-І, веранда 1-1, кухня 1-2, санвузол 1-3 та надвірні будівлі та споруди: льох «В», сарай «Б», вбиральня «Г». Тоді як в користування [PERSON] перейшла частина житлового будинку, що складається з зазначених на плані житлових кімнат за номерами 2-2, 2-3, кухні 2-1, веранди 2-І, кладовищ 2-ІІ, та надвірні будівлі та споруди: сарай «Д», навіс «Е», гараж «Ж», вбиральня «Л», навіс «М». 05 серпня 2015 року ФО-П [PERSON], який має кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), повязаних зі створенням обєктів архітектури, за категорією інженер з інвентаризації нерухомого майна, виготовив технічний паспорт на житловий будинок №40 по вул. Червоноармійська в м. Бориспіль (а.с.9-25). З вказаного технічного паспорта вбачається, що [PERSON] самочинно здійснив прибудову до житлового будинку, що позначена за номерами: 2-5, 2-ІІ, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.16 постанови №6 від 30 березня 2012 року«Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас цивільне законодавство встановлює умови, за яких самочинно збудований обєкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд, відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України, може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що проведене [PERSON] самочинне будівництво на земельній ділянці за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 24, фактично не порушує права інших осіб. Згідно зі ст.15 та ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. В силу ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідивши всі обставини в сукупності та враховуючи положення діючого законодавства щодо вільного володіння, користування та розпорядження особою належним позивачу майном, а також зважаючи на положення ч.5 ст.376 ЦК України, які гарантують власнику нерухомого майна, яке самочинно збудоване чи будується, право на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на самочинне будівництво, суд вважає, що право власності позивачу підлягає захисту у спосіб визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: прибудови з номерами 2-5, 2-ІІ, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10 за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 40. У відповідності до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.18-1 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, суд позбавлений можливості визначити частину земельної ділянки, яка зайнята частиною житлового будинку, що належить [PERSON], та частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування вказаної частини житлового будинку. Тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться частка його домоволодіння, за адресою: м. Бориспіль, вул. Червоноармійська, 40, у співвідношенні 54,7% до всієї земельної ділянки площею 0,10 га, належить відмовити. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З квитанції від 25 серпня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3654 гривень. Предявлений ним позов задоволений частково. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1827 гривень. Враховуючи вищевикладене та на підставі ч.4 ст.120 ЗК України, ст.15, ст.16, ч.1, ч.2 ст.376, ч.1 ст.377, ст.392 ЦК України, ст.ст.10, 57, 60, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial