Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Орган опіки та піклування м. Івано-Франківська в інтересах малолітнього [PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]; стягувати з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO]. У розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), або, за умови, якщо Відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в м. Івано-Франківську, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову, до досягнення дитиною повноліття. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково представник Позивача зазначила про те, що Відповідач неналежно виконує батьківські обов'язки, періодично, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, залишає малолітню дитину в небезпеці. Відповідач - [PERSON], - в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні. Зокрема, як зазначила Відповідач, вона дійсно мала проблеми із вживанням алкогольних напоїв, однак на даний час пройшла курс лікування, алкоголю не вживає, здійснює пошуки роботи та бажає влаштувати своє життя. Додатково Відповідач вказала, що вона дуже любить свого сина [PERSON] та бажає забрати його із центру реабілітації дітей, щоб проживати разом та піклуватися про нього. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю Відповідача, в судовому засіданні зазначила про те, що [PERSON] є хорошою матір'ю, дуже любить обох своїх дітей, однак опинилася у тяжкій життєвій ситуації, яка призвела до зловживання нею спиртних напоїв. Однак, як зазначила свідок, станом на даний час Відповідач пройшла курс лікування, алкоголю не вживає і бажає бути хорошою матір'ю для своїх дітей. Заслухавши пояснення представника Позивача, Відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно Наказу Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №126 від 27.11.2018 року «Про взяття на облік дитини» (а.с 14) на обліку в службі у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради перебуває малолітній [PERSON], [INFO], як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Підставою постановки дитини на облік стало невиконання його матір'ю [PERSON], [INFO], своїх батьківських обов'язків. Згідно інформації Івано-Франківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління від 06.11.2018 року №1359/13.14.06-20 [PERSON] є одинокою матір'ю стосовно молодшого сина [PERSON] (відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані згідно ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України). Згідно наявної в матеріалах справи інформації комунального закладу «Міська дитяча клінічна лікарня» працівниками відділу ювенальної превенції неодноразово було доставлено без супроводу дорослих дитину [PERSON], в той час, коли мати дитини [PERSON] перебувала в стані алкогольного сп'яніння (а.с. 16, 17, 20, 21). Крім того, в матеріалах справи містяться документи, згідно яких [PERSON] з приводу зловживання спиртними напоями перебуває на диспансерному обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері (а.с.26, 31,32, 38). Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що Відповідач не виконує батьківських обов'язків щодо малолітнього [PERSON], Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до Висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON], [INFO] (а.с.41-43) виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON], [INFO]. За змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз'яснення Пленуму Верховного Суду України і з'ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. В ході розгляду справи Судом встановлено, що протягом відповідного періоду часу Відповідач не в повній мірі належно виконувала свої батьківські обов'язки щодо малолітнього сина [PERSON], оскільки матеріалами справи підтверджується та обставина, що, зловживаючи алкогольними напоями, вона неодноразово втрачала контроль над доглядом та піклуванням про дитину. В судовому засіданні Відповідач визнала вказану обставину, посилаючись на те, що вона щиро розкаюється у таких вчинках. Крім того, в ході судового розгляду справи Відповідач надала суду ряд документів, які свідчать про те, що нею пройдено курс лікування від алкогольної залежності. Так, відповідно до наявних в матеріалах справи довідок Обласного наркологічного диспансеру (а.с. 60,61) [PERSON] в період часу з 10.01.2019 р. по 25.01.2019 р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в обласному наркологічному диспансері, та на даний момент утримується від вживання алкоголю. [PERSON] 15 січня 2019 року проведено сенсибілізуючу терапію тетурамом пролонгованої дії: імплантація препарату «Disulfiram» (а.с.61). Згідно довідок Івано-Франківського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей від 23.01.2019 року №675/34, 06.03.2019 року №675/88 (а.с.66, 67) протягом кінця жовтня 2018 року - березня 2019 року [PERSON] відвідувала свого сина [PERSON] практично кожного дня, за винятком періоду карантину. [PERSON], відвідуючи свого сина, завжди приносить йому гостинці. Частиною 6 статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, враховуючи конкретний зміст висновку органу опіки та піклування (Висновок щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON], [INFO] (а.с.41-43), вважає його передчасним, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи викладені в ньому обставини у відповідній частині змінилися. Крім того, Суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. В даному випадку Суд вважає, що поведінку Відповідача щодо неповнолітньої дитини ще можна змінити, оскільки вона змінила своє життя, пройшла курс лікування від алкогольної залежності, здійснює пошук роботи за спеціальністю, має намір приділяти увагу вихованню дітей. Крім того, в судовому засіданні представник Позивача підтвердила той факт, що малолітній [PERSON] любить свою матір, прихильно ставиться до неї та бажає проживати разом із нею. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц (провадження №61-36905св18) (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80487429): «Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини». Крім того, Суд акцентує увагу на тому, що, розглядаючи позов про позбавлення прав матері дитини, Суд зобов'язаний також виходити із прав та інтересів самої дитини, якій чинне національне та міжнародне законодавство гарантує право на сімейне виховання з боку батьків та нерозлучність із матір'ю. На думку Суду в спірних правовідносинах, за встановлених судом обставин, позбавлення матері батьківських прав суперечитиме інтересам дитини. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на Відповідача - позбавлення її батьківських прав відносно дитини, а тому в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківський прав слід відмовити. Оскільки позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини є похідною від вимоги про позбавлення батьківських прав, Суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 150, 152, 155, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed