Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 05.09.2013р. звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач в уточненій позовній заяві посилався на те, що 26.06.2007р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав [PERSON] кредит у сумі 7 499.61 Євро, а [PERSON] зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 27.08.2013р. року склав 2 457,90 Євро. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 2 457,90 Євро, що за курсом 10,67 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2013р. складає 26 225,79 грн, та судові витрати. 03.04.2014р. представником відповідача [PERSON] надано зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. В уточненому зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що під час підписання кредитного договору він не мав достовірної та повної інформації про істотні умови кредитування, ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, кредитний договір не містить у собі ані загальної процентної ставки, ані абсолютного значення подорожчання кредиту, тобто договір не містить в собі сукупну вартість кредиту. В момент укладання кредитного договору банком не були додержані вимоги, встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, а, отже, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України кредитний договір слід визнати недійсним. 06.06.2014р. в судовому засіданні ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним об'єднана з первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача за первісним позовом Демарчук М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зустрічний позов не визнає. Представник відповідача [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) позовні вимоги за первісним позовом не визнає, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) позовні вимоги не визнає, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 26.06.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк»), та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0AK03116730, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит на придбання автомобіля у розмірі 7 499.62 грн. зі сплатою 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором і Умовами та правилами надання споживчого кредиту (а.с.11-15). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2012р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], третя особа - ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0AK03116730 від 26.06.2007р. в розмірі 36 489,06 грн. Згідно з ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п.17 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Вищезазначене рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська не виконано до теперішнього часу, жодних погашень заборгованості за рішенням не було. Таким чином, з урахуванням суми, що вже була стягнена відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2012р., залишок боргу [PERSON] станом на 27.08.2013р. становить 2 457,90 Євро, що за курсом 10,67 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2013р. складає 26 225,79 грн. та складається з наступного: 931,35 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 115,50 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1 411,05 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведені правові норми та те, що у [PERSON] існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 26 225,79 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним суд зауважує наступне. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Доводи позивача в частині несправедливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб'єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. При цьому на час укладання спірного договору позивач був згоден з його умовами та взяв на себе відповідні зобов'язання добровільно. Слід також зазначити, що протягом дії кредитного договору [PERSON] вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема, здійснював платежі за кредитним договором, що також підтверджує його згоду з умовами оспорюваного договору. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У судовому засіданні також встановлено, що у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України при укладанні кредитного договору DNL0AK03116730 від 26.06.2007р. були дотримані всі передбачені законодавством істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. Окрім того, на момент укладання цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2011р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 601.40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved