Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 16 квітня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 03 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому прохає в порядку спадкування за заповітом визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Олексіївське» (далі - КСП «Олексіївське»), розміром 8,91 в умовних кадастрових гектарах, яка належала [PERSON], померлій [INFO]. Успадкувати зазначене право позивач [PERSON] позбавлений можливості, оскільки у заповіті [PERSON] не охоплено зазначене право, щодо якого зроблено розпорядження, а тому нотаріальною конторою йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай). В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, прохав позов задовольнити. Пояснив, що у заповіті [PERSON] зроблено розпорядження щодо права на земельний пай (частку) та земельну ділянку, які є окремими, самостійними об'єктами спадкування, а тому нотаріальною конторою йому безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомила судові про те, що нею визнається позов та вона не заперечує проти його задоволення, оскільки вважає доводи позивача [PERSON] обґрунтованими. Разом з цим, представник нотаріальної контори, як співвідповідача у справі, в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що за обставин, зазначених у позові, нотаріальна контора не є належним відповідачем. Крім того, відсутні законні підстави для задоволення позову [PERSON], оскільки позивачу, як спадкоємцю, було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), оскільки дане право не охоплено заповітом спадкодавця [PERSON]. При цьому, спадкоємці - позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] не позбавлені можливості успадкувати спірне право в порядку спадкування за законом. Позицію представника нотаріальної контори в частині доводів про відмову в задоволенні позову [PERSON] в судовому засіданні підтримав представник Куйбишевської РДА, як третьої особи, яка не заявила самостійних вимог щодо предмета спору. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла [INFO], після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 5,350 га, в межах згідно з планом, яка розташована на території Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала спадкодавцеві на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП №015323, виданого Смирновською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області від 20 лютого 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за №55 (а.с.9,45). З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2002 року спадкодавець [PERSON] за життя на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме, земельний пай (частку) КСП «Олексіївське» згідно державного акта серії ІІІ-ЖС №015323, виданого 20 лютого 2002 року, заповіла [PERSON]. Заповіт посвідчено 10 квітня 2002 року секретарем Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за №8 (а.с.5). Після смерті [PERSON] спадкове майно прийняв за заповітом [PERSON], як онук померлої, та за законом [PERSON], [PERSON], [PERSON], як дочки померлої. Спадкоємці за законом [PERSON] і [PERSON] відмовились від спадщини на користь [PERSON] (а.с.6-8). Згідно статей 1216 і 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 29 травня 2003 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складалось з земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,35 га, розташованої на території Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, що належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №015323, виданого Смирновською сільською радою від 20 лютого 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за №55 (а.с.45). Постановою державного нотаріуса від 26 лютого 2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) в розмірі 8,91 в умовних кадастрових гектарах у землях КСП «Олексіївське» Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, яке посвідчено відповідним сертифікатом серії ЗП №0059545, виданим Куйбишевською РДА від 28 листопада 1996 року та зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №241. У постанові державний нотаріус роз'яснив, що право на земельну частку (пай) не охоплено заповітом спадкодавця [PERSON], а тому дана частина спадщини спадкується за законом (а.с.4,28). Згідно з підпунктом 5.1 пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надавати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати, зокрема, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року. У пункті 1 Постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленуму Верховного Суду України роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чине на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР). Згідно статті 537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. Аналогічна норма права міститься в статті 1245 ЦК України. З матеріалів справи вбачається та не оспорюється особами, які беруть участь у справі, що на час складання заповіту [PERSON] не мала у своєму розпорядженні сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0059545, виданого 18 листопада 1996 року, оскільки їй на підставі цього правовстановлюючого документа 20 лютого 2002 року був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП №015323. Оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) було повернуто до Куйбишевської РДА, який на даний час зберігається у відділі Держземагенства у Куйбишевському районі Запорізької області (а.с.4,5,9,45,58-62). За змістом заповіту [PERSON] вбачається, що вона зробила розпорядження саме щодо земельної ділянки, право власності на яку було посвідчено відповідним державним актом. Цей правовстановлюючий документ був пред'явлений заповідачем секретарю Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, який посвідчив заповіт. Зазначення у заповіті [PERSON] про «земельний пай (частку)», з врахуванням встановлених обставин у справі, не дає підстав вважати, що заповідач зробила розпорядження саме щодо права на земельну частку (пай), яке до того ж було нею реалізовано в частині набуття права власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, спадкоємці [PERSON] і [PERSON] під час звернення до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], до складу спадкового майна не включили права спадкодавця на земельну частку (пай) в розмірі 8,91 в умовних кадастрових гектарах у землях КСП «Олексіївське» Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області (а.с.5-7). Таким чином, суд дійшов висновку про те, що нотаріальною конторою [PERSON] правомірно було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), оскільки у заповіті [PERSON] не охоплено зазначене право, щодо якого зроблено розпорядження. Визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону, оскільки за приписами статті 537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. В судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON], відповідача [PERSON] і представника третьої особи встановлено, що на сьогодні процес паювання земель КСП «Олексіївське» в частині земель для випасання худоби та сінокосіння не завершено, а тому спадкоємці [PERSON] і [PERSON] не позбавлені можливості успадкувати відповідні права, належні спадкодавцю [PERSON], в порядку спадкування за законом. Крім того, вимоги [PERSON] до нотаріальної контори задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Враховуючи обставин у справі, належним відповідачем за позовом [PERSON] є інший спадкоємець [PERSON], яка прийняла спадщину після померлої [PERSON]. У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (стаття 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. [PERSON] позов про визнання права власності на спадкове майно пред'явлено одночасно до [PERSON], як належного відповідача, та до нотаріальної контори, як неналежного відповідача. [PERSON] клопотання про заміну неналежного відповідача заявлено не було, а тому у задоволенні позову до нотаріальної контори слід відмовити. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed