Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №286/П/60/2008-980, укладеним 11.07.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON], яка станом на 31.08.2013р. складає суму 713 690 грн. 21 коп., з яких: 317 368 грн. 80 коп. сума непогашеного кредиту, 297 182 грн. 41 коп. сума непогашених відсотків, 45 448 грн. 15 коп. пеня за прострочення виконання зобов*язання, 32 000 грн. штраф за порушення строків сплати мінімально необхідного платежу, 21 690 грн. 85 коп. інфляційні витрати, посилаючись на те, що 11.07.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON] був укладений кредитний договір №286/П/60/2008-980 на суму 320 000 грн. строком до 10.07.2018р. зі сплатою 21,69% річних та визначенням щомісячного мінімального платежу в розмірі 6 881 грн. 96 коп. В забезпечення даного кредитного договору 11.07.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON], а також між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON] були укладені договори поруки. Але, відповідач [PERSON] договірні зобов*язання не виконує, кредит і відсотки за його користування не повертає, у зв*язку із чим виникла заборгованість у вказаній вище сумі. Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України. Відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ «КБ «Надра» із зустрічним позовом та просив визнати припиненим договір поруки, укладений між ним і ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», 11.07.2008р. з тих підстав, що вказаний договір до його підписання він не читав, договір поруки групо порушує його права і цей договір укладено під впливом помилки, що має істотне значення, відповідач, тобто, ПАТ «КБ «Надра», не роз*яснив йому зміст договору поруки та його можливі наслідки, вважає, що строк пред*явлення вимоги до нього за договором поруки від 11.07.2008р. сплив 12.07.2009р., тобто, через рік після підписання договору, відповідач не направляв йому ніяких вимог щодо погашення заборгованості за основним зобов*язанням. Просив задовольнити зустрічний позов на підставі ст.ст. 203, 229, 559 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача основні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення відповідачами кредитного договору і договорів поруки, проти зустрічного позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність та просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом. Представник відповідача [PERSON] проти основного позову заперечував частково, просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог в частині тіла кредиту та відсотків, а неустойку: пеню і штраф зменшити на підставі частини 3 ст.551 ЦК України, з врахуванням того, що відповідач має на утриманні мати похилого віку [PERSON], 1937р. народження, яка хворіє, а також з врахуванням значного розміру неустойки в порівнянні з основним боргом. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, що стверджується поштовими повідомленнями (а.с. 60, 80) і поштовим конвертом, повернутим за закінченням терміну його зберігання на пошті (а.с. 86), заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] на підставі матеріалів, що є в справі. Представник відповідача [PERSON] проти основного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів [PERSON] і [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним основний позов задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 11.07.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON] був укладений кредитний договір №286/П/60/2008-980 на суму 320 000 грн. строком до 10.07.2018р. зі сплатою 21,69% річних та визначенням щомісячного мінімального платежу в розмірі 6 881 грн. 96 коп. (а.с. 6-9 - копія кредитного договору). В забезпечення даного кредитного договору 11.07.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON], а також між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і [PERSON] були укладені договори поруки (а.с. 10-11, 12-13 - копії договорів). Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов*язковим для виконання сторонами. Як вказує представник позивача, відповідач [PERSON] умови кредитного договору не виконує, кредит і відсотки за його користування не повертає, у зв*язку із чим станом на 31.08.2013р. виникла заборгованість в загальній сумі 713 690 грн. 21 коп., з яких: 317 368 грн. 80 коп. сума непогашеного кредиту, 297 182 грн. 41 коп. сума непогашених відсотків, 45 448 грн. 15 коп. пеня за прострочення виконання зобов*язання, 32 000 грн. штраф за порушення строків сплати мінімально необхідного платежу, 21 690 грн. 85 коп. інфляційні витрати (а.с. 14-16 - розрахунок заборгованості). Представники відповідачів [PERSON] і [PERSON], заперечуючи проти основного позову в частині розрахунку кредитної заборгованості, крім своїх особистих пояснень і заперечень, не надали суду належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в спростування цього розрахунку, наданого позивачем до матеріалів справи, а тому суд при вирішенні спору виходить з того, що розмір та розрахунок заборгованості не є спростованим. Відповідно до правил частини 1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов*язку. Оскільки відповідно до розрахунку заборгованості позичальник [PERSON] не регулярно здійснював проплати за кредитними зобов*язаннями, тобто, вчиняв дії, які свідчать про визнання ним боргу, суд вважає, що такими діями відповідача переривався сплив строку позовної давності, у зв*язку із чим до спірних правовідносин правила частини 4 ст.267 ЦК України застосуванню не підлягають. У відповідності до частини 1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов*язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів солідарно суми непогашеного кредиту в розмірі 317 368 грн. 80 коп. і несплачені відсотки в розмірі 297 182 грн. 41 коп. суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно частини 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*заний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі вказаної вище норми матеріального закону з відповідачів підлягає стягненню 21 690 грн. 85 коп. інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов*язання, а позовні вимоги і в цій частині, також, підлягають задоволенню. Крім цього, суд вважає за необхідне вказати про те, що до заборгованості по тілу кредиту і відсоткам правила частини 3 ст.551 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки ці кошти складають відповідно поворотні кошти кредиту та відсотки як плату за користування кредитними коштами, а інфляційні витрати по своїй суті мають іншу правову природу, у зв*язку із чим на цю заборгованість вказана вище норма права також не поширюється. Що стосується стягнення неустойки у вигляді пені і штрафу, суд приходить до наступного. Згідно частини 1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов*язання. У відповідності до частини 3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р., роз*яснює про те, що істотними обставинами в розумінні частини 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов*язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов*язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов*язання). Вирішуючи питання щодо розміру неустойки: штрафу і пені, які підлягають стягненню з відповідачів у зв*язку з простроченням виконання договірних зобов*язань, суд враховує усі обставини справи в їх сукупності та співставленні, в тому числі те, що розмір пені нарахований за період, що перевищує скорочений строк позовної давності, визначений пунктом 1) частини 2 ст.258 ЦК України, не доведеність настання для позивача негативних наслідків через прострочення виконання відповідачем [PERSON] зобов*язання, не співмірність розміру нарахованої пені та штрафу розміру боргу відповідача, існування у відповідача [PERSON] на утриманні матері похилого віку [PERSON], 1937р. народження (а.с. 65 - копія пенсійного посвідчення, а.с. 68 - копія посвідчення «дитини війни»), яка проживає з ним (а.с. 67 - довідка по формі №3) та хворіє (а.с. 69 - виписка з історії хвороби), які в сукупності суд визнає істотним і такими, що заслуговують на увагу, виходячи із загального принципу розумності і справедливості, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до суми 10 000 грн. та зменшити розмір штрафу до розміру 5 000 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з наступного. Так, питання припинення поруки врегульовано ст.559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов*язання, а також у разі зміни зобов*язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов*язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов*язання не пред*явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов*язання не встановлений або встановлений моментом пред*явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред*явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Підставами визнання договору поруки припиненим відповідач [PERSON] вказував такі обставини, як те, що оспорюваний договір поруки від 11.07.2008р. до його підписання він не читав, договір поруки групо порушує його права і цей договір укладено під впливом помилки, що має істотне значення, відповідач, тобто, ПАТ «КБ «Надра», не роз*яснив йому зміст договору поруки та його можливі наслідки, вважає, що строк пред*явлення вимоги до нього за договором поруки від 11.07.2008р. сплив 12.07.2009р., тобто, через рік після підписання договору, відповідач не направляв йому ніяких вимог щодо погашення заборгованості за основним зобов*язанням. При цьому правовими підставами зустрічного позову відповідач [PERSON] вказував ст.ст. 203, 229, 559 ЦК України. Так, ст.203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а оскільки в зустрічному позову не ставиться питання про визнання правочину недійсним, то вказана норма матеріального права не може бути правовою підставою заявлених зустрічних позовних вимог. Стаття 229 ЦК України передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, але [PERSON] заявляє вимог про визнання договору поруки від 11.07.2008р. недійсним з підстав ст.229 ЦК України, у зв*язку із чим до зустрічного позову вказана норма права застосуванню не підлягає. Враховуючи наведене, такі обґрунтування зустрічного позову як те, що відповідач не читав договору поруки, який ним підписувався, укладення цього договору під впливом помилки, що має істотне значення, відповідач, тобто, ПАТ «КБ «Надра», не роз*яснив йому зміст договору поруки та його можливі наслідки, в спірному випадку не мають юридичного значення, посилання на те, що договір поруки грубо порушує його права, не може бути правовою підставою для визнання договору поруки припиненим згідно правил ст.559 ЦК України, оскільки [PERSON] відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України реалізував своє право на свободу цивільно-правового договору. Щодо строків пред*явлення вимоги до [PERSON] як поручителя, то відповідно до пункту 1.4. основного кредитного договору №286/П/60/2008-980 від 11.07.2008р., кредит виданий [PERSON] на строк до 10.07.2018р. З даного питання Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункту 24 Постанови пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. вказав про те, що відповідно до частини 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов*язання не пред*явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст.526 ЦК України, зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов*язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов*язань за цим договором строк пред*явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов*язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов*язання у повному обсязі або у зв*язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. З наведеного випливає, що посилання представник відповідача [PERSON] на припинення договору поруки через рік з дня його підписання, а саме: 12.07.2009р., з підстав пропуску кредитором строку пред*явлення вимоги до відповідача як до поручителя, не ґрунтовані на матеріальному законі, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги. Приймаючи до уваги наведене, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню по суті, оскільки не ґрунтовані на матеріальному законі та не доведені стосовно існування обставин, які згідно ст.559 ЦК України можуть бути правовими підставами для визнання договору поруки припиненим, а тому суд не вважає за доцільне вирішувати питання щодо застосування частини 4 ст.267 ЦК України до зустрічних позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд прийшов до висновку про часткове задоволення основного позову і відмову в задоволенні зустрічного позову по суті. Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів солідарно підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 654 грн. згідно письмових доказів (а.с. 34).

Outcome: partial