Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 06 квітня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 грудня 2002 року її звільнено з роботи з посади директора Куйбишевської філії Відкритого акціонерного товариства «Оранта-Січ» (далі - ВАТ «СК «Оранта-Січ») на підставі п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), але рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2004 року її було поновлено на роботі. Проте указане рішення суду про поновлення її на роботі виконано лише у травні 2005 року і відповідач не оплатив позивачу вимушений прогул за період з 01 жовтня 2004 року до 01 травня 2005 року, що є також підставою для стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів за порушення строків виплати заробітної плати. 11 липня 2005 року [PERSON] звільнено з роботи з посади директора Куйбишевської філії Публічного акціонерного товариства «Оранта-Січ» (далі - ПАТ «СК «Оранта-Січ») на підставі ст.36 КЗпП України, але при цьому відповідач не здійснив повного розрахунку при звільненні працівника, а тому на підставі ст.117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку. Зазначені порушення норм трудового законодавства в частині оплати праці завдали позивачу [PERSON] моральних страждань, а тому розмір відшкодування моральної шкоди за період 2004-2014 рр. нею визначено у сумі 2 000 грн. за кожен рік. Крім того, відповідач протягом червня-серпня 2014 року зволікав із видачею [PERSON] довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, чим перешкодив їй вчасно вийти на пенсію, а тому повинен компенсувати суму пенсії, яка нею не була отримана вчасно. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 жовтня 2004 року до 01 травня 2005 року у сумі 2 852 грн. 24 коп.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 3 616 грн. 64 коп.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 11 липня 2005 року до 11 грудня 2014 року у сумі 46 219 грн.18 коп.; грошові кошти в рахунок затримки у призначенні пенсії за період з 01 червня 2014 року до 31 серпня 2014 року у сумі 2 728 грн. 65 коп., а також відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн.. В судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити. Її позицію підтримав представник, надавши судові відповідні пояснення. Одночасно позивач [PERSON] та її представник пояснили, що позивач про порушення свого права дізналась лише у липні 2014 року у зв'язку із отриманням від відповідача довідки про нарахування заробітної плати, а тому строки позовної давності не порушено. Крім того, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що ПАТ «СК «Оранта-Січ» позов не визнає, оскільки на виконання рішення суду товариством було поновлено [PERSON] на роботі на посаді директора Куйбишевської філії ПАТ «СК «Оранта-Січ» згідно наказу №35-Л від 04 жовтня 2004 року, однак остання до роботи протягом жовтня-листопада 2004 року не приступила. У зв'язку із системною відсутністю [PERSON] на роботі та невиконанням своїх посадових обов'язків, керівництвом ПАТ «СК «Оранта-Січ» було видано наказ №101 від 07 грудня 2004 року про заходи щодо забезпечення роботи філії. Оскільки до роботи [PERSON] приступила лише у травні 2005 року, тому нарахування їй заробітної плати почалось з 12 травня 2005 року. Позивач знала про те, що їй не була нарахована та виплачена заробітна плата за період з 01 жовтня 2004 року до 11 травня 2005 року, але при звільненні у липні 2005 року та до часу пред'явлення даного позову жодного разу не зверталась до ПАТ «СК «Оранта-Січ» з приводу незаконного розрахунку по заробітній платі. З огляду на викладене, підстави для відшкодування моральної шкоди у [PERSON] відсутні. Що стосується посилань позивача з приводу зволікань ПАТ «СК «Оранта-Січ» із видачею їй довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, то вони не відповідають дійсності, оскільки така довідка їй була видана у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян». ПАТ «СК «Оранта-Січ» ніяким чином не перешкоджало позивачу вчасно вийти на пенсію, а тому вимога про стягнення компенсації суми пенсії, яка [PERSON] не була отримана вчасно, заявлена безпідставно. Враховуючи викладене, представник відповідача вважав позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, а тому прохав відмовити в їх задоволені. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Наказом №74-Л від 18 грудня 2002 року голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» [PERSON] було звільнено з посади директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання робітником без поважних причин покладених на нього обов'язків. Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2004 року [PERSON] поновлено на посаді директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» з 18 грудня 2002 року. Судове рішення в зазначеній частині не скасовувалось та не змінювалось (а.с.35-37,198-199). Згідно зі ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, яка передбачає поновлення на роботі та зміну формулювання причин звільнення, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спор, підлягає негайному виконанню. Це означає, що копія рішення про поновлення на роботі має бути вручена працівникові зразу ж після ухвалення рішення. При відмові видати наказ про поновлення на роботі та допустити працівника до роботи на наступний день після винесення рішення може бути проведене примусове виконання рішення суду. Така норма була передбачена і на час ухвалення судом рішення від 01 жовтня 2004 року про поновлення на роботі (стаття 217 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року). Відповідно до п.23 Правових позицій Верховного Суду України від 04 серпня 2010 року №6-11, виходячи зі змісту стст.24,31, ч.5 ст.235 КЗпП України, ст.77 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі та фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції України). Виконання рішення суду про поновлення на роботі не залежить від волі працівника. Роботодавець зобов'язаний негайно після ухвалення рішення ще судом першої інстанції видати наказ про поновлення робітника на роботі, ознайомити його з ним любим доступним способом та фактично допустити до роботи. У разі неявки робітника на роботу без поважних причин, вирішувати питання про наслідки такої неявки відповідно до трудового законодавства. Однак, як вбачається з матеріалів справи, роботодавець не дотримався зазначених вимог закону. Так, наказом №35-Л від 04 жовтня 2004 року (наступний робочий день після ухвалення судом рішення) заступника голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» скасовано наказ №74-Л від 18 грудня 2002 року про звільнення [PERSON], поновлено її на посаді директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» (а.с.64). Для прийому справ [PERSON] цим наказом була створена комісія у складі референта [PERSON], начальника юридичного відділу [PERSON] і головного бухгалтера філії [PERSON], яка за період з 06 жовтня 2004 року по 21 жовтня 2004 року тричі намагалася вжити заходів до виконання покладеного на комісію обов'язку. 12 жовтня 2004 року [PERSON] була ознайомлена із вищевказаним наказом про поновлення на роботі (а.с.64). Разом з цим, [PERSON] фактично не була допущена до виконання попередніх обов'язків, оскільки рішенням правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» від 12 жовтня 2004 року №8/50 «Про організацію роботи директора філії Куйбишевського району» для неї були встановлені умови роботи з обмеженнями (а.с.131). Крім того, з боку заступника директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» [PERSON] мало місце перешкоджання у доступі [PERSON] до робочого кабінету, про що остання тривалий час інформувала правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» (а.с.94-97,104,108-114,117-125,137,138). Обставини, відповідно до яких [PERSON] була обмежена у доступі до роботи, в судовому засіданні підтвердили допитані свідки [PERSON] і [PERSON]. Наказом №101 від 07 грудня 2004 року голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» виконання обов'язків директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» було покладено на [PERSON] у зв'язку з тим, що [PERSON] не приступила до роботи (а.с.65). Посилання відповідача на те, що товариством на виконання рішення суду було поновлено [PERSON] на роботі на відповідній посаді згідно наказу №35-Л від 04 жовтня 2004 року, однак остання до роботи протягом жовтня-листопада 2004 року не приступила, не спростовують вищезазначеного висновку суду. Цей висновок не був спростований й показаннями свідків сторони відповідача - [PERSON] і [PERSON]. Остання взагалі повідомила судові, що протягом жовтня 2004 року не відвідувала Куйбишевську філію ВАТ «СК «Оранта-Січ» у складі комісії з метою поновлення [PERSON] на роботі, а тому достовірність змісту актів, складених 06 жовтня 2004 року, 12 жовтня 2004 року та 21 жовтня 2004 року, викликає сумніви (а.с.67-69). До того ж, в акті прийому-передачі документів, складеного комісією від 21 жовтня 2004 року з метою організації роботи директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» [PERSON], остання відмовилась від прийняття документів за переліком, оскільки вони були надані у неповному обсязі (а.с.101-102). З метою належного виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] протягом тривалого часу неодноразово зверталась до органів прокуратури, Міністерства юстиції України та інших правоохоронних органів (а.с.94,95,141,146,147,158,160,162,165-167,171-184). Лише 11 травня 2005 року головою правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» було видано наказ №51 про вступ на посаду директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» [PERSON], а в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-339, виданого 01 жовтня 2004 року Розівським районним судом Запорізької області про поновлення [PERSON] на роботі, вчинено відповідну виконавчу дію (а.с.66,200). Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (основна вимога) та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати (похідна вимога), є обґрунтованими. Разом з цим, частиною 1 статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року роз'яснено, що положення статей 116,117,2371 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дні, коли звільнений працівник фактично отримав суми, належні йому при звільненні. Таким чином, суд прийшов до висновку, що середня заробітна плати за час невиконання рішення суду не відноситься до структури заробітної плати, а тому обмежується строком. Цей висновок суду стосується й вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, оскільки вона є похідною від вищезазначеної вимоги. Як зазначила позивач [PERSON] в позові та підтвердила в судовому засіданні, про порушення свого права вона дізналась лише у липні 2014 року у зв'язку із отриманням від відповідача довідки про нарахування заробітної плати, а тому строки позовної давності не порушено. Разом з цим, в судовому засіданні вона наполягала на тому, що протягом жовтня-грудня 2004 року з'являлася на роботу, проте заробітна плата їй бухгалтером на нараховувалась та не видавалась. Зазначені обставини також підтверджуються довідкою про доходи за 2004 рік, яку позивач [PERSON] отримала у січні 2005 року та надала до матеріалів справи (а.с.142-145). Наказом №23-Л від 11 липня 2005 року заступника голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» [PERSON] було звільнено з посади директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с.8). При звільненні [PERSON] мала зауваження з приводу зазначення у наказі періоду, за який проводилась компенсаційна виплата за невикористану відпустку. Проте з приводу невиплаченої заробітної плати за час невиконання рішення суду вимог відповідного характеру від неї до ВАТ «СК «Оранта-Січ» не надходило. В судовому засіданні [PERSON] не надала будь-яких інших пояснень щодо факту звернення до суду через десять років після того, як вона дізналася про не нарахування та невиплату їй заробітної плати за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивачем [PERSON] та її представником не надано безспірних доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду з позовом та можливості його поновлення у порядку ст.234 КЗпП України. Враховуючи викладені обставини, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 01 жовтня 2004 року до 01 травня 2005 року у сумі 2 852 грн. 24 коп. та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у сумі 3 616 грн. 64 коп. за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 11 липня 2005 року до 11 грудня 2014 року у сумі 46 219 грн.18 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За таких обставин, оскільки законом передбачено, що питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вирішується судом, то невиплата таких коштів при звільненні позивача [PERSON] відбулася не з вини відповідача, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Так само на підлягає задоволенню вимога позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, оскільки вона є похідною від вищевказаних, в задоволенні яких судом відмовлено. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині стягнення грошових коштів в рахунок затримки у призначенні пенсії за період з 01 червня 2014 року до 31 серпня 2014 року у сумі 2 728 грн. 65 коп., то суд зазначає наступне. Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Відповідно до ст.45 цього Закону пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. [PERSON] народилась 06 червня 1959 року, а тому при досягненні 55-річного віку набула права на призначення пенсії за віком на загальних підставах, а саме, з 06 червня 2014 року (а.с.4,5). Частиною другою статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. З матеріалів справи та з пояснень позивача [PERSON] встановлено, що із заявою про призначення пенсії вона звернулася лише 28 серпня 2014 року (а.с.12). Причиною затримки звернення із цією заявою, на думку позивача, стало те, що відповідач протягом червня-серпня 2014 року зволікав із видачею довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, чим перешкодив їй вчасно вийти на пенсію. Зазначена причина, на думку суду, є надуманою, оскільки пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Позивач [PERSON] не довела обставин, за яких територіальний орган Пенсійного Фонду України у встановленому законом порядку відмовив їй у прийнятті заяви про призначення пенсії за період з 06 травня 2014 року до 27 серпня 2014 року, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Слід зазначити, що неподання разом із заявою про призначення пенсії довідки про заробітну плату для обчислення пенсії не є підставою для відмови у прийнятті такої заяви територіальним органом Пенсійного Фонду України. Подання з часом довідки про заробітну плату для обчислення пенсії може бути підставою для перерахунку призначеної пенсії. Таким чином, зволікання відповідача із видачею довідки про заробітну плату для обчислення пенсії не може свідчити про порушення права позивача [PERSON] на своєчасне призначення пенсії за віком, а тому відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed