Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом, в якому просить виділити у власність [PERSON] із спільної сумісної власності подружжя Ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер 3522281500:53:000:0014 за адресою нерухомого майна: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 456788635222. Просить визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. При цьому, зустрічний позов [PERSON] до АТ «Ощадбанк», третя особа: ПП «Спецзовнішкомплект» в частині визнання договору поруки №1 від 07.10.2011 припиненим - залишено без розгляду. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині хвалено нове рішення, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230.50 грн. - 3 % річних та інфляційні втрати. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року. Станом на день подачі позову заборгованість [PERSON] перед АТ «Ощадбанк», в рамках відкритого виконавчого провадження від 30.11.2017 № 55279016, не погашена. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності [PERSON] знаходиться земельна ділянка: реєстраційним номер майна: 456788635222, об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка, кадастровий номер: 3522281500:53:000:0014, опис об`єкта - площа (га): 0,25, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 06.09.1996 року. Отже, земельна ділянка кадастровий номер: 3522281500:53:000:0014 за адресою [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як майно набуте за час шлюбу. [PERSON] ухиляється від виконання рішень суду, тому для забезпечення реального виконання зазначених вище судових рішень про стягнення кредитних коштів, позивач змушений звернутися до суду з позовом про визначення частки у спільній сумісній власності для звернення стягнення на неї. Представники відповідачів заперечили проти задоволення позовних вимог та просять відмовити в їх задоволенні. Раніше представник [PERSON] надавав відзив, відповідно до якого пояснив, що земельна ділянка є особистою власністю [PERSON] , яка придбана за її особисті кошти, що виключає будь-яку правову можливість виділення 1/2 частки земельної ділянки у власність [PERSON] . Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2014 нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 866. Відповідно до п.1.4 вказаного договору [PERSON] придбала земельну ділянку у власність площею 0,25 га за 28375,00 грн. Своїми підписами під цим договором сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане майно та відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Відповідно до п. 8 вказаного договору зазначено наступне «чоловік покупця, в заяві, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д. за реєстровим номером 863 від 18.09.2014, повідомляє про те, що кошти, які використані на придбання земельної ділянки не є спільними коштами подружжя, а є особистими приватними коштами дружини. Факт наявності коштів на придбання земельної ділянки позивач підтвердила податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, які передували року укладення договору, за 2012-2013 роки. Також, між подружжям за місяць до розірвання шлюбу укладений договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність, яким посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С. та зареєстровано в реєстрі за №278. За даним договором єдиним спільним майном подружжя визначена квартира [ADDRESS] . Представник позивача у відповіді на відзив вказав, що письмової заяви [PERSON] про те, що використані на придбання земельної ділянки кошти не є спільними коштами подружжя, є особистими приватними коштами дружини, є недостатньою, оскільки необхідно встановити джерело походження/набуття цих коштів. Вказав, що кошти, отримані відповідачем як прибуток від підприємницької діяльності, та якими відповідач обґрунтовує джерело придбання земельної ділянки, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також зазначив, що подружжя може укладати договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, в будь-який час за взаємною згодою. Земельна ділянка не була розподілена між подружжям через переконання відповідачів про те, що вона придбана за особисті кошти [PERSON] , що є помилковим. В запереченні на відзив представник [PERSON] підтримав доводи, вказані у відзиві на позовну заяву та додав, що земельна ділянка придбана [PERSON] саме за власні кошти. Також вказав, що банком, всупереч вимог ст. 366 ЦК України, не доведено недостатності іншого майна у боржника, на яке може бути звернене стягнення. Відповідач по справі [PERSON] надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували порушення його прав або інтересів, оскільки позивачем не вчинено обов`язкових дій, передбачених ст. 366 ЦК України, які повинні передувати пред`явленню позову. Позивач не з`ясував чи має наслідком виділ в натурі частки із спільного майна зміну його призначення, чи заперечує проти виділу інші співвласники, та не надано доказів, які підтверджують відсутністю у боржника іншого майна, на яке може бути звернення стягнення. Представник позивача надав відповідь на відзив, відповідно до якого вказав, що банком проведені всі дії, передбачені законодавством. Так, ст. 317 ЦК України передбачає право кредитора на звернення до суду у разі недостатності майна за боржником, водночас на запит Банка від 18.02.2109 № 55/2-08/192 про хід виконавчого провадження № 55279016 Департаментом ДВС ВПВР було повідомлено про відсутність взагалі будь-якого зареєстрованого майна за [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просить їх задовольнити. Представники відповідачів заперечили проти задоволення позовних вимог та просять відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що сторони із 06.09.1996 перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.04.2016. Між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» укладено договір кредитної лінії № 5 від 07.10.2011 (далі - Кредитний договір, договір кредитної лінії №5), згідно якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відповідальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн. Для забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором (по поверненню Кредиту, сплаті процентів за користування ним, комісій, можливих штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Кредитним договором) 07.10.2011 між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] укладено Договір поруки № 1. Відповідно до п. 1.1 Договору поруки Поручитель зобов`язався відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов`язання за Кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» 05 вересня 2013 року було укладено договір кредитної лінії № 4 (далі також - Кредитний договір 2, договір кредитної лінії №4), до якого були внесені зміни та доповнення додатковим договором № 1 від 22 жовтня 2013 року, згідно якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн., кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 04 вересня 2014 року. Проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 18% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором 2 між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] 05.09.2013 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині хвалено нове рішення, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230.50 грн. - 3 % річних та інфляційні втрати, в іншій частині залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 залишено в силі рішення апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016. На виконання вказаного рішення суду Оболонським районним судом м. Києва 13.10.2017 виданий виконавчий лист, який звернений до примусового виконання. Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 55279016 винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 30.11.2017. Із наданої відповіді Департаменту ДВС ВПВР встановлено відсутність взагалі будь-якого зареєстрованого майна за [PERSON] на підставі проведених перевірок майнового стану боржника. За наявною інформацією в матеріалах виконавчого провадження ВП № 55279016, боржником рішення в добровільному порядку не виконано, кошти з боржника [PERSON] РНОКПП [NUMBER] у примусовому порядку не стягувалися. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2014 [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3522281500:53:000:0014, що розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вартість земельної ділянки становить 28375,00 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д., зареєстровано в реєстрі за № 866. Відповідно до п. 8 вказаного договору чоловік покупця, в заяві, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д. за реєстровим номером 863 від 18.09.2014, повідомляє про те, що кошти, які використані на придбання земельної ділянки не є спільними коштами подружжя, а є її особистими приватними. Копія заяви приєднана до матеріалів справи. Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця, [PERSON] отримала прибуток в 2012 році в розмірі 255183,53 грн., та в 2013 році - 133373,43 грн. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Відповідно до статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. Статтею 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання. З врахуванням того, що боржник не має будь-якого іншого майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргу, також враховуючи те, що він заперечує свою співвласність в праві власності на земельну ділянку, суд вважає позивач мав право звернутися до суду із даним позовом. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] придбала оспорювану земельну ділянку за особисті кошти, які отримані нею від здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується копією податкових декларацій та заявою чоловіка на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки про особисті кошти покупця. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що оспорювана земельна ділянка є особистою власністю відповідача [PERSON] , оскільки придбана нею за особисті кошти. Посилання позивача на те, що оспорювана земельна ділянка є спільною сумісною власністю відповідачів, є безпідставним та спростовується встановленими судом і наведеними вище обставинами справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed