Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться позовна заява [PERSON] та [PERSON] до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВАТОР» про визнання недійсним договору найму (оренди) землі. Згідно позовної заяви, 1 вересня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Новатор», нібито було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3.99 га, розташованої на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, кадастровий номер 5120282800:01:001:0346, що належить на позивачам на праві приватної власності. Як зазначають позивачі, дана земельна ділянка перейшла їм у спадок після смерті матері - [PERSON] , котра померла [INFO] . Позивачі зазначають, що жодного договору з ТОВ «Новатор» вони не підписували, одного разу при розмові з бухгалтером даного ТОВ їм дали підписати чисті аркуші, без тексту. Як зазначено в позовній заяві, на думку позивачів, даний договір є нікчемним та таким, що підлягає розірванню з наступних підстав: - мати позивачів - [PERSON] , померла [INFO] ; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори 15 вересня 2017 року, тобто вказаний договір було підписано особами які не мали на те законного права; - договір оренди земельної ділянки котрий був наданий на запит позивачів Гвоздавською сільською радою підписаний 01 вересня 2017 року; - відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 04 квітня 2019 року договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років був зареєстрований 09 вересня 2016 року; - згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності за позивачами зареєстроване 15 вересня 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія [NUMBER] . Також, позивачі зазначають, що згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», «договір оренди землі» - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відомості про отримання доходу від здачі в оренду майна, тобто орендної плати в даних довідках відсутні, тобто розрахунків з нами не проводилось ні в 2017, ні в 2018 роках. Порядок укладання договору оренди землі визначено ст.16 Закону України «Про оренду землі». А саме, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Типова форма договору оренді землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (Типовий договір оренди землі). Крім того, в позовній заяві зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: - об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. При цьому, як зазначають позивачі відповідно до пункту 9 оспорюваного договору - Орендна плата вноситься у формі та розмірі - згідно чинного законодавства, відповідно до нормативно-грошової оцінки землі. Відповідно до пункту 10 вказаного договору - обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації. Підпункт з або без урахування індексу інфляції необхідне треба підкреслити, в наданому Гвоздавською сільською радою договорі на це чомусь не звернули уваги. Також, в позовній заяві зазначено, що згідно з пунктом 11 орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 (першого) серпня по 31 (тридцять перше) грудня поточного року за який вноситься орендна плата. Відповідно до інформації наданої станом на 27 березня 2019 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №484 від 27 березня 2019 року [PERSON] жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 21 березня 2019 року [PERSON] в 2018 році жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. З усього вищенаведеного випливає, що Відповідач систематично не виконує своїх обов`язків. Крім того, позивачі посилаються на те, що в Законі також зазначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. При цьому, як зазначено в позовній заяві, відповідно до наданого Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області договору оренди землі укладеного між ТОВ «Новатор» та покійною [PERSON] не встановлено строк дії даного договору, хоча відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку даний договір укладено на 49 років. На думку позивачів, згідно з даними нормами, які чітко виписані в законі, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов є підставою для звернення до суду (як правило, орендодавця) про визнання такого договору недійсним. Враховуючи викладене позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою та просили суд визнати недійсним та розірвати договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5120282800:01:001:0346, зареєстрований 09 вересня 2016 року державним реєстратором Гвоздавської сільської ради. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року у справі було відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У вказаній ухвалі відповідачу роз`яснено його право подати відзив на позовну заяву або звернутися до суду з зустрічною позовною заявою, порядок та строки реалізації зазначених прав. Також, роз`яснено наслідки невчинення зазначених дій. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено відповідачу з супровідним листом від 21 червня 2019 року за вихідним №491/548/19/5425/2019 (Том справи №1 а.72) та отримано ним 28 червня 2019 року, що підтверджується розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (Том справи №1 а.74) про отримання зазначеного листа суду. 13 вересня 2019 року на адресу суду електронною поштою, у вигляді сканованих електронних документів, надійшло клопотання позивача [PERSON] (Том справи №1 а.100) про долучення до матеріалів справи документів, а саме: довіреності на представництво інтересів [PERSON] громадянкою [PERSON] (Том справи №1 а.101), довіреності на представництво інтересів [PERSON] громадянкою [PERSON] (Том справи №1 а.102), копії паспорту представника (Том справи №1 а.103-104). 19 вересня 2019 року у підготовчому судовому засіданні було розглянуто клопотання позивачів про витребування доказів у справі. За результатами розгляду клопотання в його задоволенні було відмовлено, про що постановлено відповідну ухвалу (Том справи №1 а.109-110). 29 жовтня 2019 року до суду повторно надійшло клопотання позивачів про витребування доказів (Том справи №1 а.134), яке в подальшому 14 липня 2020 року за клопотанням представника позивачів - [PERSON] було залишено без розгляду, оскільки позивачами було отримано особисто докази, які вони просили витребувати суд. За вказаним фактом судом без видалення до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу. 17 грудня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Перової Ксенії Юріївни, повноваження якої підтверджені ордером серії ОД №320325 від 8 серпня 2019 року (Том справи №1 а.107), про долучення до матеріалів справи доказів, а саме копій: відомості від листопада 2018 року, відомості від жовтня 2017 року. Вказані документи були долучені до матеріалів справи (Том справи №1 а.154, 155). 17 березня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивачів про відвід головуючому у справі судді (Том справи №1 а.194), за результатами розгляду якого в його задоволенні відмовлено, про що постановлено відповідну ухвалу (Том справи №1 а.197-200). 14 липня 2020 року за клопотанням представника позивачів (Том справи №1 а.241) до матеріалів справи долучено копію листа Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 23 жовтня 2019 року №432/131-19 (Том справи №1 а.242). Ухвалою суду від 28 липня 2020 року, після виконання завдань підготовчого провадження, визначених ст.189 ЦПК України, у справі було закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті. 4 лютого 2021 року представники відповідача - ТОВ «НОВАТОР» у судове засідання з розгляду справи не з`явилися про причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв або клопотань від них на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце розгляду справи судом було повідомлено представника відповідача - адвоката Перову К.Ю., що підтверджується довідкою про доставку представнику відповідача SMS-повідомлення з текстом судової повістки (Том справи №2 а.136). Також, представники відповідача, будучи належним чином повідомленими про дати та час розгляду справи (Том справи №2 а.43, 65), без повідомлення причин не з`явилися в судові засідання, які були призначені на 23 вересня 2020 року та 29 жовтня 2020 року. При цьому, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2 статті 223 ЦПК України Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При цьому, відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 статті 280 ЦПК України визначено, що у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Як зазначалося, відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, яке проводиться 4 лютого 2021 року, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, також без повідомлення причин неявки відповідач не з`являвся в судові засідання з розгляду справи, призначені на 23 вересня та 29 жовтня 2020 року. Станом на 4 лютого 2021 року відповідачем відзив на позовну заяву не подано. У зв`язку з викладеним 4 лютого 2021 року у судовому засіданні було поставлено на обговорення питання щодо можливості здійснення заочного розгляду справи. При цьому, позивачі та їх представник у судовому засіданні проти заочного розгляду справи не заперечували. Враховуючи викладене, положення ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, судом було прийнято рішення про здійснення заочного розгляду справи, про що без видалення до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. У судовому засіданні 4 лютого 2021 року позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. При цьому, судом було поставлено запитання позивачам та їх представникам з приводу того, що в мотивувальній частині позовної заяви позивачі зазначають про договір оренди землі, укладений між позивачами та ТОВ «НОВАТОР» 1 вересня 2017 року, та наводять обставини, які, на їх думку, слугують підставами для визнання зазначеного договору недійсним. Проте, в прохальній частині позовної заяви позивачі заявляють вимогу про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 1 вересня 2016 року між матір`ю позивачів - [PERSON] та ТОВ «НОВАТОР», про який мотивувальна частина позовної заяви практично не містить будь-яких відомостей. На вказане запитання представник позивачів повідомила, що на час підготовки до звернення до суду позивачі вважали, що право оренди земельної ділянки, належної позивачам, зареєстровано за договором оренди землі від 1 вересня 2017 року, укладеним між позивачами та ТОВ «НОВАТОР», проте в подальшому було з`ясовано, що право оренди за ТОВ «НОВАТОР» зареєстровано за договором від 1 вересня 2016 року, укладеним між підприємством та матір`ю позивачів. Враховуючи викладене, вони просять суд визнати недійсним саме договір оренди землі від 1 вересня 2016 року, зареєстрований 9 вересня 2016 року державним реєстратором Гвоздавської сільської ради. Позивачі погодились з думкою свого представника. В подальшому у судовому засіданні було досліджено письмові докази у справі. У судових дебатах позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням думки позивачів та їх представника, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Позивачами є: -[PERSON] , [INFO] , уродженка 2-а дільниця міста Ананьїв Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21 червня 2002 року Любашівським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.49-51) та картки фізичної особи-платника податків, виданої Любашівською міжрайонною державною податковою інспекцією 25 грудня 2006 року (а.с.52); -[PERSON] , [INFO] , уродженка с.Мар`янівка Ананьївського району Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , має право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта, що в матеріалах справи підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2002 року Любашівським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.53-56). Відповідачем є ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВАТОР», яке знаходиться за адресою: 66431, Одеська обл., Ананьївський р-н, село Шелехове, вулиця І.Франка, будинок 26 А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 30901591. Позивачам на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка площею 3,9896 га, з кадастровим номером 5120282800:01:001:0346, розташована на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, яку позивачі отримали у спадщину після смерті їх матері - [PERSON] , 1926 року народження. Зазначені факти підтверджуються копіями: свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2017 року, виданого державним нотаріусом Любашівської районної державної нотаріальної контори Котюжинською Л.Д. номер в реєстрі - 1549 (а.с.67); витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 4 квітня 2019 року по земельній ділянці з кадастровим 5120282800:01:001:0346 (а.с.63). Позивачі звернулися до суду з позовною заявою в якій просили суд, з урахуванням уточнень наведених в судовому засіданні 4 лютого 2021 року, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5120282800:01:001:0346, зареєстрований 09 вересня 2016 року державним реєстратором Гвоздавської сільської ради. При цьому, позивачами до позовної заяви додано копії договорів оренди земельної ділянки від 1 вересня 2016 року (Том справи №1 а.59-61) та від 1 вересня 2017 року (Том справи №1 а.57-58), в яких об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером 5120282800:01:001:0346. З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 4 квітня 2019 року по земельній ділянці з кадастровим 5120282800:01:001:0346 (а.с.63) вбачається, що 9 вересня 2016 року Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки площею 3,9896 га за Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВАТОР», строк оренди 49 років. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація права оренди землі проводиться на підставі укладеного договору оренди землі, а отже в даному випадку оспорюваним є договір оренди землі від 1 вересня 2016 року (Том справи №1 а.59-61), укладений між [PERSON] та ТОВ «НОВАТОР», оскільки договір від 1 вересня 2017 року не міг слугувати підставою для державної реєстрації права оренди землі, проведеної 9 вересня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві зазначають, що 1 вересня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Новатор», нібито було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3.99 га, розташованої на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, кадастровий номер 5120282800:01:001:0346, що належить на позивачам на праві приватної власності. Як зазначають позивачі, дана земельна ділянка перейшла їм у спадок після смерті матері - [PERSON] , котра померла [INFO] . Позивачі зазначають, що жодного договору з ТОВ «Новатор» вони не підписували, одного разу при розмові з бухгалтером даного ТОВ їм дали підписати чисті аркуші, без тексту. Як зазначено в позовній заяві, на думку позивачів, даний договір є нікчемним та таким, що підлягає розірванню з наступних підстав: - мати позивачів - [PERSON] , померла [INFO] ; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори 15 вересня 2017 року, тобто вказаний договір було підписано особами які не мали на те законного права; - договір оренди земельної ділянки котрий на був наданий на запит позивачів Гвоздавською сільською радою підписаний 01 вересня 2017 року; - відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 04 квітня 2019 року договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років був зареєстрований 09 вересня 2016 року; - згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності за позивачами зареєстроване 15 вересня 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія [NUMBER] . Проте, суд не бере до уваги зазначені доводи, оскільки вони, окрім Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 04 квітня 2019 року, жодним чином не стосуються предмету спору, а стосуються договору оренди земельної ділянки від 1 вересня 2017 року. Також, позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначають, що згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», «договір оренди землі» - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відомості про отримання доходу від здачі в оренду майна, тобто орендної плати в даних довідках відсутні, тобто розрахунків з нами не проводилось ні в 2017, ні в 2018 роках. Порядок укладання договору оренди землі визначено ст.16 Закону України «Про оренду землі». А саме, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Типова форма договору оренді землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (Типовий договір оренди землі). Крім того, в позовній заяві зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: - об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. При цьому, як зазначають позивачі відповідно до пункту 9 оспорюваного договору - Орендна плата вноситься у формі та розмірі - згідно чинного законодавства, відповідно до нормативно-грошової оцінки землі. Відповідно до пункту 10 вказаного договору - обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації. Підпункт з або без урахування індексу інфляції необхідне треба підкреслити, в наданому Гвоздавською сільською радою договорі на це чомусь не звернули уваги. Також, в позовній заяві зазначено, що згідно з пунктом 11 орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 (першого) серпня по 31 (тридцять перше) грудня поточного року за який вноситься орендна плата. Відповідно до інформації наданої станом на 27 березня 2019 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №484 від 27 березня 2019 року [PERSON] жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 21 березня 2019 року [PERSON] в 2018 році жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. З усього вищенаведеного випливає, що Відповідач систематично не виконує своїх обов`язків. З приводу зазначених доводів слід зазначити наступне, частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» (як в редакції чинній на момент укладення договору від 1 вересня 2016 року, так і в редакції чинній на момент розгляду справи) передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до положень частини 1 статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Зі змісту наведених норм вбачається, що невиконання орендарем обов`язку зі сплати орендодавцю орендної плати є підставою для розірвання оренди землі, а не визнання його недійсним. Крім того, позивачі посилаються на те, що в Законі також зазначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. З приводу зазначеного доводу слід зазначити, що такі положення містились в частині 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» та були виключені з Закону України «Про оренду землі» 5 квітня 2015 року, тобто ще до укладення спірного договору, а отже не підлягають застосуванню при розгляді справи. Водночас, дійсно частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення договору від 1 вересня 2016 року) було визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У відповідності до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивченням доданої до позовної заяви копії договору оренди землі від 1 вересня 2016 року (Том справи №1 а.59) встановлено, що дійсно в пункті 8 договору, графа в якій мав бути зазначений строк оренди не заповнена. Водночас, пунктом 44 спірного договору (Том справи №1 а.60-зворот) передбачено складення акту приймання-передачі земельної ділянки. При цьому, до позовної заяви додано копію акту приймання передачі складеного [PERSON] та ТОВ «НОВАТОР» (Том справи №1 а.61), в якому зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає земельну ділянку в оренду на строк 49 років. Акт скріплено підписами [PERSON] та представника ТОВ «НОВАТОР». Дійсність та справжність зазначеного документу сторонами справи не оспорювалися. Крім того, відомості про строк оренди містяться Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5108565702019 від 04 квітня 2019 року (Том справи №1 а.64). З наведеного вбачається, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору оренди землі від 1 вересня 2016 року сторонами не було узгоджено таку істотну умову, як строк оренди. Також, слід звернути увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин 5-6 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При цьому, позивачами не наведено будь-яких обставин та не надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що зміст договору оренди землі від 1 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «НОВАТОР» суперечить будь-яким положенням ЦК України або інших Законів, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що [PERSON] на момент його вчинення не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, або її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Також, позовна заява не містить будь-яких відомостей про те, що договір оренди землі від 1 вересня 2016 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З наведеного вбачається, що позивачами не наведено будь-яких обставин, які б слугували підставами для визнання договору оренди землі від 1 вересня 2016 року недійсним відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України. Крім того слід звернути увагу на те, що Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що спірний договір не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема щодо зазначення кадастрового номеру земельної ділянки. Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Зокрема: у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача»; у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-94цс14 зроблено висновок, що: «відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови»; у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав». При цьому, позовна заява не містить будь-яких посилань на те, що оспорюваним договором оренди землі від 1 вересня 2016 року порушено будь-яке право позивачів, яке може бути поновлено шляхом визнання договору недійсним, також позивачами не наведено будь-яких відомостей про те, чи виконувався договір від 1 вересня 2016 року за час життя їх матері - [PERSON] . Суд бере до уваги також, те, що за клопотанням представника позивачів (Том справи №1 а.241) до матеріалів справи долучено копію листа Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 23 жовтня 2019 року №432/131-19 (Том справи №1 а.242). Проте, позивачами та їх представником не наведено жодних відомостей про те, які саме обставини у справі може довести зазначений доказ, у зв`язку з чим суд не бере його до уваги. Клопотань про витребування будь-яких інших доказів у справі до суду не надходило. Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведених обстави суд приходить до висновку, що позивачами не доведено належними та достовірним доказами те, що оспорюваним правочином порушено, оспорено або невизнано будь-яке їх цивільне право, а також наявність підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим в задоволенні їх позовних вимог слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed