Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 19 березня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 05 березня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2000 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. До того часу будинок належав її матері - [PERSON]. Крім неї, матері [PERSON] в будинку зареєстрований та проживав відповідач [PERSON] З 2001року відповідач проживає без реєстрації по [ADDRESS] в будинку своєї дружини. На прохання позивача знятися з реєстраційного обліку, відповідач згоди не дав без пояснення причини відмови. На час пред'явлення позову до суду відповідач [PERSON] понад шість місяців у будинку не проживає, чим порушує права [PERSON], як власника будинку. З урахуванням викладеного, позивач прохає визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала, надавши судові відповідні пояснення, а саме, що реєстрація відповідача в належному їй будинку, розташованого по [ADDRESS] створює їй перешкоди у користуванні і розпорядженні її майном - житловим будинком, що змушує ї звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування ті розпорядження своїм майном. Позицію позивача в судовому засіданні підтримав і її представник [PERSON], надав відповідні пояснення та навід підстави в обгрунтування позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] визнає в повному обсязі, зазначені в позові обставини не оспорює. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 06 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], якій після одруження присвоєно прізвище чоловіка «[PERSON]» (а.с.18). Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку ( а.с.22) Відповідно до ч.1ст.319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379,382 ЦК України ). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України ( далі - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На момент набуття права власності позивачем [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (17 березня 2000року), відповідач був зареєстрований та проживав в ньому. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Згідно копії домової книги житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], [PERSON] значиться зареєстрованим за вказаною адресою з 1994 року (а.с. 12-13). Відповідач [PERSON] більше року в будинку позивача [PERSON] не проживає, проживає з 2001 року в будинку своєї дружини по [ADDRESS], що підтверждується поясненнями позивача [PERSON], актами від 02 серпня 2013 року та 17 лютого 2014 року про підтвердження факту непроживання [PERSON] та визнається відповідачем [PERSON] З часу вибуття відповідач не ставився до спірного будинку як до свого основного місця проживання. Крім того, відповідач перешкоджає позивачу [PERSON] користуватися в повному обсязі належним їй будинком, оскільки він зареєстрований в ньому ( а.с.12-13,28). Виходячи з матеріалів справи, вбачається, що реєстрація відповідача об'єктивно створює для позивача перешкоди у здійсненні права користування, володіння та розпорядження належним їй будинком. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік був відсутнім в житловому будинку, належному [PERSON], а тому втратив право користування цим житлом. Будь-яких договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави для обмеження прав [PERSON], як власника житлового будинку, немає.

Outcome: approved