Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Наприкінці травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 03 квітня 2013 року Ігнатьєвbv Є.А. було видано розписку, згідно з якої він зобовязався в строк до 20 червня 2013 року сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, а в строк до 31 грудня 2013 року 25000 доларів США в рахунок купівлі обєкту нерухомості згідно з умовами договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу, укладеним 03 квітня 2013 року між ПП «Парадіс Нова» (єдиним власником і керівником якого є [PERSON]В.) та ПП «Контраст» (єдиним власником і керівником якого є [PERSON]А.). Даний договір купівлі-продажу посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №333. Таким чином, шляхом видачі вказаної розписки [PERSON] підтвердив наявність боргових зобовязань перед [PERSON] на загальну суму 75000 доларів США, які повинні були бути виконані в строк до 31 грудня 2013 року. [PERSON] ухиляється від повернення грошових коштів. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 75000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ еквівалентно 1668000 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 75060 гривень та збитки від інфляції у розмірі 518748 гривень, що у загальному розмірі становить 2261808 гривень. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що твердження [PERSON] не відповідають дійсності з приводу того, що розписка стосується договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03 квітня 2013 року, якою [PERSON] засвідчив своє зобовязання сплатити грошові кошти за даним договором. Оскільки, вказаний договір був укладений між юридичними особами ПП «Парадіс Нова» та ПП «Контраст», а тому не створює юридичних наслідків для [PERSON] та [PERSON], які є фізичними особами. Крім цього, зі змісту розписки не вбачається, що [PERSON] щось отримував від [PERSON], а тому дані правовідносини не можуть вважатись договором позики. Зважаючи на це, представник відповідача зазначила, що між сторонами не укладалось жодних договорів позики, [PERSON] не отримував від позивача грошових коштів, а тому у [PERSON] відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 03 квітня 2013 року ПП «Парадіс Нова», в особі директора [PERSON], та ПП «Контраст», в особі Генерального директора [PERSON], уклали договір купівлі-продажу комплексу, нежитлового приміщення з розстроченням платежу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №333 (а.с.12-14). За умовами даного договору ПП «Парадіс Нова» передав у власність ПП «Контраст» комплекс, нежиле приміщення, 101 км, автомобільної дороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя, що знаходиться на території Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, а ПП «Контраст» зобовязався прийняти даний обєкт та сплатити ціну, а саме: 03 квітня 2013 року 60000 гривень, а до 31 грудня 2013 року 3500 гривень. Зі змісту розписки від 03 квітня 2013 року встановлено, що [PERSON] зобовязався в рахунок вартості нежилого приміщення, що знаходиться на території Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, відповідно до умов договору від 03 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером №333, сплатити [PERSON] до 20 червня 2013 року 50000 доларів США, та до 31 грудня 2013 року 25000 доларів США (а.с.11). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений розпискою [PERSON] не повернув грошові кошти. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 розяснено, що відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 03 квітня 2013 року був укладений договір позики Крім цього, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] стосовно того, що зазначена вище розписка від 03 квітня 2013 року не створює будь-яких правових наслідків для [PERSON], а тому у нього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Оскільки, як встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року господарській суди дійшли висновку, що посилання ПП «Парадіс Нова» на розписку від 03 квітня 2013 року, згідно якої фізична особа (громадянин) [PERSON] зобовязався перед фізичною особою (громадянином) [PERSON] в строк до 20 червня 2013 року сплатити 50000 доларів США, до 31 грудня 2013 року 25000 доларів США в рахунок купівлі автозаправного комплексу, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с.Піщане (101 км автомобільної дороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя) згідно договору, засвідченого 03 квітня 2013 року та зареєстрованого за №333 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], є безпідставним, оскільки у розписці відсутні посилання на те, що вказані в ній фізичні особи [PERSON] та [PERSON], надаючи розписку, діяли від імені юридичних осіб, а саме: ПП «Парадіс Нова» та ПП «Контрат», також в розписці відсутні відбитки печаток зазначених підприємств. Тому господарський суд вказав, що для [PERSON] та [PERSON], як юридичних осіб та сторін оспорюваного договору купівлі-продажу, вказана розписка не створює правових наслідків. За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що вказана розписка від 03 квітня 2013 року не створює правових наслідків для юридичних осіб ПП «Парадіс Нова» та ПП «Контраст», проте створює відповідні правові наслідки для фізичних осіб [PERSON] та [PERSON], який власноручно її підписав. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобовязання за договором позики та повернув грошові кошти. Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у розмірі 75000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 1668000 гривень. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових розрахунків, зазначених позивачем в позовній заяві, три проценти річних від простроченої суми складає 75060 гривень, а збитки від інфляції становить 518748 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 2261808 гривень. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3654 гривень. Предявлений ним позов задоволений у повному обсязі. Тому, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3654 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved