Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Наприкінці квітня 2016 року перший заступник прокурора Київської області, діючи в інтересах держави, звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив: визнати недійсним та скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чубинське Бориспільського району, а також рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року №1873-63-VI «Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що знаходиться у власності [PERSON] »; скасувати рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурги С.Г. від 31 січня 2014 року №10533226 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3220880905:06:004:0043 на території с. Чубинське Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району; визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений між [PERSON] та ТОВ «Група Інвест-Проект» від 30 липня 2015 року №985; витребувати на користь територіальної громади с. Чубинське в особі Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером 3220880905:06:004:0043. В обґрунтування позовних вимог перший заступник прокурора Київської області вказав на те, що в ході розгляду колективного звернення жителів с. Чубинське щодо правомірності відведення у власність громадянам земельних ділянок на території с. Чубинське Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області стало відомо, що рішенням Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чубинське Бориспільського району Київської області. 07 листопада 2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно №12362037. В подальшому [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку на користь [PERSON] . Крім цього, рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року №1873-63-VI змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] . На підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 30 липня 2015 року [PERSON] передав земельну ділянку у строкове платне користування ТОВ «Група Інвест-Проект». Крім цього, [PERSON] також передав дану земельну ділянку в іпотеку ТОВ «Профі-Факторинг» в якості гарантії виконання своїх зобов`язань. Разом з цим, дана земельна ділянка належить до земель загального користування населеного пункту (парк, сквер тощо), тому передача таких земель у приватну власність суперечить вимогам ч.3 ст.83 ЗК України. У зв`язку з цим, приймаючи спірні рішення Великоолександрівська сільська рада Бориспільського району Київської області перевищила свої повноваження. У судовому засіданні прокурор Шмаль В.В. підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву, якою просив застосувати до позову першого заступника прокурора Київської області позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Інші учасники цивільного процесу у судове засідання не з`явились та про своє ставлення до пред`явленого позову не повідомили. Про час та місце розгляду цивільної справи були у встановленому порядку повідомлені. Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та прийшов до таких висновків. Встановлено, що на підставі рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району №903-41-VI від 19 жовтня 2012 року [PERSON] отримала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чубинське Бориспільського району. В подальшому, рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року був затверджений проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1685 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220880905:06:004:0043. На підставі цього рішення 07 листопада 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. В цей же день [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 12362037, видане реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. 31 січня 2014 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] належну їй земельну ділянку, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №138. На підставі цього рішення 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером 3220880905:06:004: 0043 по [ADDRESS] . Рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району №1873-63-VI від 21 березня 2014 року змінено цільове призначення спірної земельної ділянки на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку в [ADDRESS] на території Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району. 02 червня 2015 року [PERSON] уклав з ТОВ «Профі-Факторинг» договір іпотеки, згідно з умовами якого передав в іпотеку ТОВ «Профі-Факторинг» спірну земельну ділянку з метою забезпечення виконання своїх грошових зобов`язань. 30 липня 2015 року [PERSON] уклав з ТОВ «Група Інвест-Проект» договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію). За умовами якого передав спірну земельну ділянку в користування ТОВ «Група Інвест-Проект» для будівництва багатоквартирного житлового будинку. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положенням ст.12 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (зокрема на час прийняття Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району рішення №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За змістом ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Відповідно до ч.2 ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Порядок одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, передбачений статтями 116, 118 ЗК України, відповідно до вимог яких погодження передачі земельної ділянки у власність здійснюється на підставі проекту відведення земельної ділянки, який розробляється на замовлення громадян організаціями, що мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, обумовлені угодою сторін, та погоджується встановленими законом органами. У відповідності до змісту ч.ч.1, 3 та 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У даній цивільній справі прокурор, звертаючись з позовною заявою в інтересах держави зазначив про незаконність рішень сільської ради та рішень державного реєстратора, договору суперфіцію. Крім цього, прокурор вказав, що звернення до суду з даним позовом спрямоване на задоволення інтересів держави у відновленні законності при вирішенні питання додержання законності передачі у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке проведене з грубим порушенням вимог чинного законодавства. При цьому, прокурор вказав на те, що пред`явив даний позов у інтересах держави, в особі центрального органу виконавчої влади, Держсільгоспінспекція України, яка не наділена відповідним повноваженнями щодо звернення до суду з цивільним позовом. Разом з цим, згідно з постановою Кабінету Міністрів України №447 від 30 червня 2015 року ліквідовано територіальні органи Держсільгоспінспекції України. Функції контролю за землями сільськогосподарського призначення покладено на Держгеокадастр. Згідно з положенням п.3 ч.2 ст.129 Конституції України прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя. За змістом п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Суд виходить з того, що під «виключним випадком», за якого прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність є предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналіз положення ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. З врахуванням вказаного вище, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує виключно субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Викладене у повній мірі узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 у справі №924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі №926/03/18, від 06 лютого 2019 року у справі №927/246/18. Тому виключно посилання прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, є недостатнім для пред`явлення цивільного позову в інтересах держави. Крім цього, станом на день пред`явлення даного позову до суду, прокурор діяв в інтересах державі в особі, центрального органу виконавчої влади, який вже був ліквідований. Таким чином, при пред`явленні даного позову прокурор належним чином не визначився з фактичними правовідносинами між сторонами по справі, зокрема з суб`єктним складом спірних правовідносин. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Держсільгоспінспекціэю в Київській області, а в подальшому Держгеокадастром, які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положення ЦК України щодо початку перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Вказаний правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Крім цього, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) зазначено, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, посилання прокурора, що йому стало відомо про існування спірного рішення сільської ради до від 26 квітня 2013 року тільки після надходження до Генеральної прокуратури України заяви мешканців с. Чубинське Бориспільського району про вчинення корупційного правопорушення від 08 вересня 2015 року, є необґрунтованим. Зважаючи на те, що вказаний позов пред`явлений прокурором в інтересах держави, в особі Держсільгоспінспекції, яка станом на час прийняття оспорюваних рішень Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району, забезпечувала реалізацію державної політики у сфері нагляду в агропромисловому комплексі, тому строк позовної давності має відраховуватись з часу, коли Держсільгоспінспекція, дізналась про порушення своїх прав. Оскільки, у такому випадку прокурором не доведено належними та допустимими доказами та обставина, коли саме уповноваженому органу держави стало відомо про порушення інтересів держави під час виділення у приватну власність спірної земельної ділянки. Зокрема, з досліджених матеріалів цивільної справи відсутні підстави стверджувати, що прокурору раніше, а ніж державі, в особі уповноваженого органу, стало відомо про порушення вимог земельного законодавства під час виділення у власність [PERSON] земельної ділянки. Виходячи з цього, відлік строку позовної давності належить відраховувати, починаючи з 26 квітня 2013 року, тобто з часу прийняття Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області рішення від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки». В той час як прокурор, будучи представником інтересів держави у спірних правововідносинах, та діючи в загальнодержавних інтересах, в особі органу, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду та контролю у агропромисловому комплексі, з даним позовом звернувся до суду 28 квітня 2016 року. Тому суд приходить до висновку про пропуск строку позовної давності (позов проявлено через три роки та два дні з дня прийняття спірного рішення). Дана обставина є обґрунтованою підставою для відмови у пред`явленому позові в дній цивільній справі. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для стягнення з відповідачів понесених прокурором судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 8450 гривень 97 копійок, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed