Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

Орган опіки та піклування Буринської РДА звернувся до суду з цим позовом мотивуючи тим, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON] , яка перебуває в дитячому будинку сімейного типу. Мати дитини позбавлена батьківських прав раніше, а відповідач після звільнення з місць позбавлення волі з дитиною не спілкується, умовами проживання не цікавиться. Крім цього, останній був засуджений за злочин, що був вчинений ним у присутності дитини, зловживає спиртними напоями. Посилаючись на те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, просили позбавити його батьківських прав по відношенню до малолітньої [PERSON] та стягнути аліменти на її утриманні в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вважав доводи органу опіки та піклування надуманими. Підтвердив, що раніше він проживав однією сім`єю із [PERSON] , яка народила від нього дитину - доньку [PERSON] . Своє батьківство він оформив у 2015 році. В період з 09.10.2015 року по 26.06.2019 року він відбував покарання за вироком суду у виді позбавлення волі. В цей період мати дитини була позбавлення батьківських прав, а він не мав змоги спілкуватися з дитиною. Від знайомих йому було відомо, що [PERSON] влаштована до дитячого будинку сімейного типу. Після звільнення з місць позбавлення волі восени 2019 року він хотів відвідати дитину, але засновники дитячого будинку сім`ї Міненків його не пустили. Останні також відмовилися від отримання будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини. Він одружився та намагається створити належні житлово-побутові умови, щоб в подальшому забрати дитину. Просив не позбавляти його батьківських прав. Позов в частині стягнення аліментів визнав повністю. Представник відповідача адвокат Осипенко М.М. вважав, що передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки немає. Позивач надав до суду документи, що характеризують відповідача датовані 2015-2016 роками, які були предметом розгляду суду за аналогічним позовом до нього у 2016 році. Тоді у задоволенні позову було відмовлено. З того часу поведінка останнього змінилася на краще. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] , кожний окремо, підтвердили, що [PERSON] перебуває у їхньому дитячому будинку сімейного типу з весни 2017 року, куди вони її забрали з центру реабілітації. Вони не забороняли відповідачу спілкуватися з дитиною, але вона його боїться і не хоче спілкуватися з ним. [PERSON] підтвердив, що відповідач приїздив до них у листопаді та грудні 2019 року, але він йому забороним зустрічатися з дитиною щоб не травмувати її. Вважали, що буде краще для дитини, коли вона залишиться в дитячому будинку сімейного типу . Свідок [PERSON] пояснив, що він працює сільським головою. Йому відомо, що [PERSON] після звільнення з місць позбавлення волі виявив бажання забрати свою малолітню доньку з дитячого будинку. Зараз сільська рада компрометуючих матеріалів відносно останнього немає. [PERSON] одружився, працює. До того, як той був засуджений характеризувався негативно, зловживав спиртними напоями. Після відбування покарання його поведінка змінилася на краще. Свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2012 року працює фахівцем із соціальної роботи Буринського районного центру сім`ї та молоді. Відповідача та його співмешканку знала з дня народження [PERSON] .. Спочатку вони жили нормально, а потім почали зловживати спиртними напоями. У 2016 році вона була присутня як забирали дитину в реабілітаційний центр, яка на той час проживала із своєю матір`ю. Відповідач тоді вже відбував покарання. Свідок [PERSON] пояснила, що працює методистом із психологічної служби Буринського районного відділу освіти, молоді та спорту. Вона займалася з малолітньою [PERSON] , проводила бесіди з метою вивчення її психологічного стану. Дитина називає батьком та матір`ю засновників дитячого будинку. Про відповідача вона повідомила, що пам`ятає його, але не сумує за ним. Хоче далі проживати в дитячому будинку сімейного типу. Судом також була опитана неповнолітня [PERSON] , яка пояснила, що [PERSON] являється її рідною сестрою по лінії матері. Декілька років вони у двох перебувають в дитячому будинку сімейного типу. Їм там добре. Катя про батька не згадує. Коли той хотів із нею побачитися вона перелякалася. Вислухавши пояснення представника позивача, доводи відповідача, його представника та покази свідків, дослідивши обставини справи, надані докази і давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є відповідач [PERSON] та [PERSON] (а.с.14,15). [PERSON] також являлася матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Рішенням Буринського районного суду від 24.03.2017 року [PERSON] була позбавлення батьківських прав відносно своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.17,18). Вироком Буринського районного суду Сумської області від 29.01.2016 року відповідач [PERSON] був засуджений за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до шести років позбавлення волі (а.с.19-22). З довідки про звільнення вбачається, що останній відбував покарання у виді позбавлення волі протягом періоду з 09.10.2015 року по 26.06.2019 року і був звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Конотопського міськрайсуду від 18.06.2019 року, невідбутий строк 1 рік 10 місяців 16 днів (а.с.25). 10.04.2017 року [PERSON] був наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування і 03.05.2017 року вона була влаштована до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується розпорядженнями голови Буринської РДА (а.с.27-29). Звертаючись з цим позовом орган опіки та піклування вказав, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, раніше судимий та характеризується негативно, що є підставою для його позбавлення батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] .. Між тим, вказані доводи гуртуються на доказах, які характеризують відповідача та обставини справи за період 2015-2016 роки, яким вже була надана оцінка судом у ході розгляду цивільної справи №574/1308/15-ц за позовом органу опіку та піклування Буринської РДА до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у тому числі і по відношенню до [PERSON] , [INFO] , рішенням якого від 01.03.2016 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с.74,75). При цьому, судом зроблено висновок, що позивачем не надано достатніх доказів винної поведінки, зокрема і відносно [PERSON] .. Ці обставини, у супереч вимогам ст.ст.12,81 ЦПК України не були доведені позивачем і тепер. Беззаперечно встановлено, що в період з 09.10.2015 року по 26.06.2019 року відповідач відбував покарання у виді позбавлення волі згідно вироку суду. Останній не засуджувався за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, фактів жорстоко поводження з дитиною матеріали цивільної справи також не містять. Доводи позивача, що [PERSON] характеризується негативно та зловживає спиртними напоями не відповідають фактичним обставинам справи встановленим судом. Зокрема, з копії квитанції №116 від 06.07.2015 року вбачається, що останній пройшов медикаментозне лікування від алкоголізму та закодувався (а.с.38). Після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] одружився, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, довідкою про склад сім`ї, характеристикою з місця роботи (а.с.60,61,62). За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.04.2020 року, справа № 645/731/18. Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою, другою та четвертою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 164 цього Закону мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів та норми міжнародного права, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що позивачем не доведено ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків та його винної поведінки відносно його малолітньої доньки [PERSON] .. Суд зауважує, що відповідач майже чотири роки не мав змоги з об`єктивних причин примати участь у вихованні дитини і за цей період, враховуючи вік дитини, між ними був втрачений тісний родинний зв`язок. Разом з тим, виходячи з інтересів дитини, це не є підставою, яка вказує на необхідність позбавлення останнього батьківських прав, а сам відповідач бажає налагодити відносини з дитиною, для чого необхідний певний час. За таких обставин, суд не приймає до уваги висновку органу опіки та піклування Буринської РДА про доцільність позбавлення батьківських прав позивача (а.с.7-9). Таким чином, в задоволенні цієї частини позову необхідно відмовити. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов`язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи, що в теперішній час відповідач проживає окремо від дитини, з нього на утримання дитини необхідно стягнути аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожного з дітей, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання судових витрат, від сплати яких позивач був звільнений в силу Закону, з врахуванням частко задавлених вимог позивача, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати щодо судового збору в розмірі 1921 грн..

Outcome: partial