Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 2019 року [PERSON] набула у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку проживають та зареєстровані без законних підстав відповідачі. Оскільки відповідачі на пропозицію власника будинку не бажають виселитися з житлового будинку чи узаконити своє проживання в ньому, оформивши договір купівлі-продажу, позивач 21 липня 2020 року звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою від 29 липня 2020 року відкрито провадження у справі (а.с. 50). 07 вересня 2020 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті (а.с. 55). Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 61, 66, 67), відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також представник третьої особи - Котюжанівської сільської ради - в судове засідання не з`явилися і не повідомили про причину неявки. Заслухавши думку учасників справи, які з`явилися, обставину, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками відповідачів, які не з`явилися до суду, і можуть належним чином захистити їх права та інтереси та обставину, що цивільним процесуальним законодавством не передбачено обов`язковість участі третьої особи, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи без участі осіб, які не з`явилися. Представник позивача - адвокат Солоненко Богдан Миколайович (а.с. 33-39) у судовому засіданні підтримав позовну вимогу [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселеннявідповідачів та пояснив: після смерті [INFO] [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] , а 04 червня 2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS] . Однак, тривалий час у житловому будинку проживають відповідачі. На пропозицію [PERSON] оформити договір купівлі-продажу житлового будинку чи звільнити його відповідачі не реагують, а тому позивач вимушена захищати своє право власника через суд. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав і пояснив: У 1994 році вони з дозволу [PERSON] посилилися в її будинку по [ADDRESS] . У 1997 році вони передали [PERSON] домовлену ціну вартості будинку - 1000 гривень. Договір купівлі-продажу на той момент нотаріально укласти не було можливості, оскільки будинок ще не був переоформлений. Вважає, що він із сім`єю купили будинок, вони вклали дуже багато коштів та своєї праці, аби він на сьогоднішній день мав належний стан. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що у 1997 році вони заплатили колишньому власнику будинку гроші за купівлю будинку, однак не оформили нотаріально договір, оскільки родичі власниці мали ще виготовити необхідні документи. На сьогоднішній день вони готові домовитися про сплату ще певної суми за будинок, однак, мати позивача міняла ціну з 30 тисяч до 100 тисяч гривень. Свідок сторони позивача [PERSON] суду пояснила: Вона - мати позивача і невістка спадкодавця [PERSON] . Остання володіла житловим будинком у [ADDRESS] ). Після отриманої травми ноги, у 1994 році [PERSON] переїхала на постійне місце проживання в Одеську область. У своєму будинку вона дозволила проживати сім`ї [PERSON] . Через кілька років [PERSON] вирішила продати будинок за 3,5 тисячі гривень. Знає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] сплатили [PERSON] частину вартості будинку в сумі 1000 гривень, а решту мали віддати через рік. Однак, до сьогоднішнього дня відповідачі не бажають укласти договір купівлі-продажу та сплатити договірні кошти, а також не бажають добровільно виселитися з будинку, аби позивач мала можливість вільно розпорядитися належним їй домолодінням. За клопотанням сторони відповідачів було допитано як свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідки суду пояснили, що [PERSON] та [PERSON] приблизно у 1997 році попросили, щоб [PERSON] підвіз їх своїм автомобілем у с. Глибока Долина, аби вони віддали гроші попередній власниці будинку. Знають, що в місці передачі грошей проживала сестра [PERSON] . Свідок [PERSON] , крім того, був у будинку і бачив, як [PERSON] передав гроші [PERSON] , а та писала йому документ про отримання. Однак, він не знає, яку суму віддали, не знає, який документ і хто підписав, бо тоді він уже вийшов на вулицю. Розглянувши справу в судовому засіданні, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступного: Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. [INFO] в с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області померла [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 2019 року (а.с. 14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 17) стверджується, що [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , зокрема, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу. Довідками виконавчого комітету Котюжанівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 661 та № 662 від 13.12.2019 (а.с. 26, 27) стверджується, що у житловому будинку по [ADDRESS] під кодом 2 (домогосподарство з реєстрацією місця перебування на території ради, без реєстрації місця проживання - № ПГО, де перебуває на квартирі) зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , і що цей будинок рахується за [PERSON] . В той же час, із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок що по [ADDRESS] (а.с. 18-22) вбачається, що, крім прибудови бані, яка побудована у 2014 році і є самочинним будівництвом, та вбиральні, яку побудовано у 1999 році, все домоволодіння знаходиться у стані, який мався на момент заселення до нього відповідачів. Доказів на спростування такого факту стороною відповідачів суду не надано. 04 червня 2020 року позивач надіслала відповідачам заяву-вимогу про усунення перешкод у користуванні житловим будинком (а.с. 29-31), у якій пропонувала їм вирішити питання про узаконення свого проживання в будинку або ж виселитися з нього. Відповідачі по справі не бажають добровільно залишати будинок, не вчиняють дії щодо укладення договору купівлі-продажу. Твердження відповідачів про те, що вони вчинили договір купівлі-продажу житлового будинку у 1997 році з [PERSON] , не є належними доказами такого факту та спростовуються іншими належними доказами у справі. Так, подана відповідачем [PERSON] в підготовчому засіданні розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] 1000 гривень не доводить факту укладення договору купівлі продажу житлового будинку, оскільки такий договір, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, мав учинятися обов`язково в письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню і відповідній реєстрації права власності. Крім того, ст. 228 ЦК УРСР 1963 року передбачалося, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Однак, поданою відповідачем [PERSON] розпискою не доводиться факт домовленості сторін про ціну житлового будинку. Одночасно, як слідує із свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 14), [PERSON] не могла на той момент вчинити договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки на той момент право власності на це домоволодіння було зареєстровано за її покійним чоловіком [PERSON] . Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 212/6724/17 ). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частини 1 і 2 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наданих учасниками справи письмових доказів судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , відповідачі не є і не були членами сім`ї позивача (доказів протилежного суду не надано), на вимогу позивача звільнити квартиру відповідачі не реагують, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись своїм майном. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, - власник [PERSON] в принципі не може бути обмежена у праві користування своїм майном, яким є житловий будинок, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст. 41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень. Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується, а ні строками, а ні територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, чого у даній справі не встановлено, але судом достеменно встановлено, що позивачу без жодних законних підстав відповідачами чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі з витрат на професійну правничу допомогу. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частини 1 і 2 ст. 134 ЦПК України). У судових дебатах представник позивача заявив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу буде надано суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду і просив лише вирішити питання про розподіл витрат у вигляді судового збору. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позову, то такі судові витрати слід покласти на відповідачів солідарно. Одночасно, як слідує із квитанцій про сплату судового збору (а.с. 40), позивачем при подачі позову до суду сплачено всього 3 363 гривні 20 копійок (чотири квитанції по 840 гривень 80 копійок). Такий розмір судового збору є зайве сплаченим, оскільки даний позов є позовом немайнового характеру, у ньому заявлено одну вимогу про виселення, а тому він мав би бути оплачений судовим збором у розмірі, визначеному підпунктом 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», - 840 гривень 80 копійок. Тому саме такий розмір судових витрат підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Щодо зайве сплаченого судового збору, то позивачу слід роз`яснити, що його може бути повернуто з дотриманням вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved