Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 03 січня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. В березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень, поданих до суду 01 грудня 2016 року, послалася на те, що 20 лютого 2016 року в Розівській районній газеті «Роз-інформ» (далі газета «Роз-інформ») в номері №8(1073) на першій сторінці було надруковано статтю під назвою «Ми маємо жити без страху», автором якої є редактор вказаної газети [PERSON], де зазначено про вкрай негативне ставлення до проблем дітей з боку районних установ, які повинні опікуватись питанням захисту прав дітей. Посилаючись на неправдивість всієї викладеної інформації в зазначеній статті, [PERSON], як начальник служби у справах дітей Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі ССД Розівської РДА) просить суд визнати її недостовірною в повному обсязі, такою, що не відповідає дійсності, порушує її права та свободи, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, поширену у зазначений вище спосіб, шляхом публікації спростування інформації про неї, викладеної в вищевказаній статті, у строк не пізніше десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на першій сторінці та тому ж місці газети. Одночасно позивач просить вирішити питання про розподіл судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила судові про те, що вона підтримує позов по тих підставах, які нею були остаточно визначені в уточненій заяві, прохала задовольнити її вимоги на підставі наявних у справі доказах. Додатково [PERSON] вказала, що негативна інформація про неї, яка була викладена відповідачем 20 лютого 2016 рокув газеті «Роз-інформ» в номері №8(1073) на першій сторінці в статті під назвою «Ми маємо жити без страху», автором якої є редактор [PERSON], є недостовірною і такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутації саме як начальника ССД Розівської РДА, оскільки інформація, розміщена в засобах масової інформації, сформувала негативну думку у широкого загалу про її діяльність та відповідність займаній посаді, а також сприяла тому, що жителі Розівського району Запорізької області задають їй особисто безліч питань з приводу правдивості викладеної в статті інформації. На переконання позивача, все це в сукупності справляє негативне враження про неї особисто, принижує її честь і гідність, знецінює її ділову репутацію. Крім того, [PERSON] пояснила, що існування можливості вчинення насильства по відношенню до дітей не входить до її компетенції, вона розпочинає свою роботу лише у разі встановлення такого факту, а при проведеній перевірці факту насильства у певній сімї встановлено не було. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомила судові про те, що вона позов не визнає, посилаючись на те, що позивач безпідставно стверджує, що поширена в статті інформація може розглядатись як недостовірна, оскільки викладена в статті інформація була взята з офіційних документів певних служб Розівської РДА, а також зі слів опитаних нею особисто під час написання статті осіб. Крім того, [PERSON] вважає, що всі наведені в статті висловлювання є припущеннями та оціночними судженнями, які фактичних даних не містять, а тому не можуть розглядатися як недостовірна та неправдива інформація. Відповідач зазначила, що вона не ставила за мету поширювати будь-яку інформацію, яка ганьбить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], а мала лише намір через засоби масової інформації довести до загалу актуальність проблеми щодо насилля в сімях з боку чоловіків по відношенню до жінок та малолітніх дітей. В судовому засіданні повноважний представник відповідача [PERSON] повідомила судові про те, що відповідач комунальне підприємство «Редакція Розівської районної газети «Роз-інформ» Розівської районної ради позов не визнає, оскільки автор статті та головний редактор несе особисту відповідальність за друковану в газеті «Роз-інформ» інформацію. При цьому, інформація, яка була викладена [PERSON] 20 лютого 2016 рокув номері №8(1073) на першій сторінці газети «Роз-інформ» в статті під назвою «Ми маємо жити без страху», не викликає сумнівів в її достовірності, оскільки отримана з офіційних джерел та додатково містить лише оціночні коментарі і судження автора статті. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 20 лютого 2016 року в газеті «Роз-інформ» в номері №8(1073) на першій сторінці було надруковано статтю під назвою «Ми маємо жити без страху» : «Які жалюгідні всі ці самовпевнені люди, котрі вважають, що вони мудро ведуть державні справи! Марк АВРЕЛІЙ. Шановні, читачі. Звернутися до [PERSON] мене спонукала тема насильства в сім'ї, яка для багатьох родин нашого району сьогодні стала великою проблемою. Важко уявити щось га\-небніше за насильство. Ми дратуємось й ображаємось, якщо нас навіть ввічливо просять зробити щось проти волі. А коли до морального примусу додається ще й фізичний біль, отримана душевна травма виявляється болючішою за будь-яку рану. Насилля - це антилюдськість, антижиття, «анти все на світі», писав свого часу англійський письменник [PERSON]. Питання проблеми насилля в сім'ї і в нашому районі реально існує. На превеликий жаль, воно руйнує дедалі більше людських життів. Страшно, якщо це стосується дорослих, а якщо насильство відбувається над дітьми? В такому разі соромно нам всім, бо ми закриваємо очі на, нібито, не існуючу проблему. І допоки ми будемо байдужими та будемо робити вигляд, що такої біди не існує, тим страшніші її будуть наслідки для всього суспільства. Знаєте, дуже прикро, що посадовці, на яких держава поклала обов'язки по захисту сі\-мей, які опинилися в складних життєвих обставинах, грають в брудні ігрища, прикриваючи свою безвідповідальність власними амбіціями, не задумуючись про те, що перш за все страждають ДІТИ......, А тепер по суті. В районі маємо дві служби, які опікуються кризови\-ми сім'ями та сім'ями, які опинили\-ся у важких життєвих обставинах. Це служба у справах дітей, начальником якої є [PERSON] та Центр соціальних служб для дітей, сімей та молоді, яку очолює [PERSON]. [PERSON] на ці служби Держава поклала обов'язки захисту прав дітей та надання їм допомоги для того, щоб подолати труднощі в кризових ситуаціях, якщо такі склада\-ються в сім'ї. Як редактор газети отримала ін\-формацію про вкрай негативне став\-лення до проблем людей,а тим біль\-ше дітей з боку районних установ, які повинні опікуватися питаннями за\-хисту прав дітей. З питанням, щодо вирішення цієї проблеми особисто звернулася до голови РДА [PERSON]. Мала тривалу бесіду із заступником голови РДА [PERSON]. Дійсно, високопосадовці виїжджали в сім'ї, які потребують їх допомоги,та на преве\-ликий жаль, ситуація в даних родинах не змінилася. Отже, наведу лише один із бага\-тьох фактів, а саме - сім'я, яка потре\-бує нашої допомоги. В с.Антонівка, проживає мати трьох дітей: [PERSON]. 15.01.2016 року фахівець Розівського РЦСССДМ в телефонному режимі мала бесіду з [PERSON] Сергі\-ївною, щодо самопочуття її меншої доньки, яка у грудні 2015 року перене\-сла операцію. Під час розмови жінка повідомила, що вона боїться свого співмешканця,бо коли він знаходить\-ся в стані алкогольного сп'яніння, веде себе неадекватно і дозволяє собі під\-німати руку не тільки на неї, а й на дітей. Про вказане було повідомле\-но УСЗН Розівської РДА (вих. № 29-01-11 від 18.01.2016р) та Розівське відділення поліції (вих. № 25-01-11 від 18.01.2016.). Із батьками в теле\-фонному режимі проводилися бесіди щодо мінімізації конфліктів у сім'ї та не допущення насильства. Але скар\-ги від [PERSON] продовжува\-ли надходити до Центру соціальних служб для дітей, сім'ї та молоді, але, на превеликий жаль, поведінка спів\-мешканця не змінилася. У зв'язку з тим, що загроза вчинення насильства постала не лише перед матір'ю, а і перед неповнолітніми дітьми Розівський РЦСССДМ письмово повідо\-мив про це службу у справах дітей Розівської РДА (вих. № 30/01-11 від 20.01.2016р). В зазначеному листі Центр прохав Службу у справах дітей розглянути ситуацію, яка склалася в родині [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дітей при РДА, проведення якої ними було заплановано на 22.01.2016р. Цього ж дня, тобто 20.01.2016 начальник служ\-би у справах дітей [PERSON] повідомила в усній формі працівників Центру про те, що вона в телефонно\-му режимі спілкувалася із співмеш\-канцем [PERSON] та «іншими осо\-бами, які володіють інформацією про дітей» і не отримала підтвердження щодо насилля над дітьми, отже нада\-ної Центром інформації для Служби недостатньо і на засідання комісії з питань захисту дітей це питання не буде розглядатися. [PERSON] [PERSON] 21.01.2016р. надсилає лист на Центр (вх. № 18/01-10 від 21.01.2016р) в якому просить детально доповісти про всю про\-ведену фахівцем Центру роботу з родиною [PERSON], тому що повідомлення про загрозу вчинення насильства в сім'ї їй виявилося недо\-статньо. Тим часом ситуація в родині [PERSON] погіршилася. На телефон працівника Центру надійшло від неї смс-повідомлення «Викличте поліцію, або він вб'є нас». Комісія в складі: двох фахівців Центру, дільничних по\-ліції терміново виїхали в с. Антонів\-ку. Із розмови на місці виявилося, що співмешканець [PERSON] часто за\-стосовує силу проти неї в присутнос\-ті дітей. Окремо провели бесіду з ді\-тьми, які підтвердили, що вітчим, коли знаходиться в алкогольному сп'янінні, піднімає на них руку. З допомогою співробітників поліції матері вдалося забрати свої речі та разом з дітьми перейти жити до бабусі. Там вони живуть по теперішній час. Фахівці Центру підтримують з нею весь цей час зв'язок. За результатами цієї по\-їздки Центр надав повторну деталь\-ну інформацію по цій родині службі у справах дітей (них. № 34/01-11 від 25.01.2016р), але в ситуацію служби втрутилася лише через тиждень. Крім того [PERSON] повідо\-мила, що ще до звернення в Центр вона по телефону спілкувалася із начальником служби у справах дітей [PERSON], розповідала їй про свої біди, але [PERSON] сказала, що не буде цим займатися, порадила звернутися до Центру та у відділення поліції. Враховуючи це Розівським РЦСССДМ було направ\-лено доповідні записки, щодо нена\-лежного виконання своїх службових обов'язків службою у справах дітей голові Розівської РДА та голові Розі\-вської районної ради (вих.№38/01-11 від 27.01.2015р). Ознайомившись з матеріалами справи, мене здивува\-ла байдужість посадовців, які вдава\-ли, що ніякої проблеми не існує, і це врешті решт, нібито вигадки, як мами [PERSON], так і фахівців Цен\-тру. Тому я змушена була звернути\-ся до Куйбишевського відділу Бер\-дянської місцевої прокуратури, щоб саме вони з'ясували, чи дійсно було вчинення насильства в даній сім'ї та дали правову оцінку цьому факту. [PERSON]Ливада, повідомив, що насилля над дітьми дійсно є, наразі за вказаними фактами проводиться досудове розслідування. Дивними і незрозумілими є дії заступника голо\-ви райдержадміністрації та служби у справах дітей,які факту насилля в да\-ній родині не вбачають. Невже амбіції державних службовців стоять вище над інтересами сімей, а особливо ді\-тей,які потребують від них допомоги? Невже проблеми цих родин відходять для них на другий план тільки для того, щоб довести всім свою «правоту». Розумію, що все описане не вкладається в рамки здорового глузду. Цю проблему можна було вирішити відразу, вирішити спільно, показав\-ши, що в районі є влада, є служби, які стоять на сторожі інтересів соціальне незахищених людей і дітей. Насправді ж заступник голови РДА [PERSON] та начальник служби у справі дітей [PERSON] починають викликати до себе в ка\-бінети людей із категорії соціальне незахищених і примушують їх писа\-ти заяви на керівника і працівників РЦСССДМ. В них люди пишуть про те, що фахівці Центру то безпідставно їх викликали, а їхати не було за що, то просто не надавали їм відповідні послуги. Особисто я спілкувалася з тими людьми і з їх дозволу записала наше спілкування на диктофон. Так, наприклад, [PERSON] розповіла, що свою заяву, датовану 29.01.2016р, на ім'я заступ\-ника голови РДА [PERSON] вона написала в приміщенні служби у справах дітей під тиском начальника служби [PERSON]. [PERSON] запросила М.В. Хрипчен\-ко до себе в кабінет та особисто дик\-тувала їй текст заяви. А далі, як в де\-тективному серіалі, примусові заяви посипалися одна за одною. Дивно,що вони тепер писалися під диктовку в кабінеті заступника голови РДА [PERSON]. А ще вражаючим був той факт,що люди.які писали ці заяви,че\-рез день надсилали листи в загаль\-ний відділ РДА про те, щоб їх заяви залишилися без розгляду. Це якийсь страшний сон. Це що, може так бути? Державний службо\-вець, посадова особа, керівник може отак використовувати найбідніших, найнезахищеніших людей та ще й у таких брудних своїх справах? Так, люди ті пригнічені бідністю, яка обсіла їх з усіх боків, розчавлені негараздами і проблемами, їхні діти щиро радіють найдешевшій цукерці, але при всьому цьому вони не пере\-стають бути ЛЮДЬМИ. І ставитися так зверхньо і цинічно, використо\-вувати їх у своїх брудних інтригах не має права ніхто, а тим більше той, хто Державою поставлений їх захищати. А що ж буде далі? Проведеть\-ся чергове службове розслідування і, мабуть, буде визнано винним не\-винного? Чи все ж таки переможе справедливість і дійсно винні поне\-суть справедливу відповідальність. Бо недарма в народі кажуть: «Що безді\-яльність породжує безкарність». Але хочеться вірити, що в нашому районі доля дітей не залишиться поза ува\-гою нас, дорослих.» (а.с.13-16,92-95). На переконання позивача [PERSON] вся наведена у вищевказаній статті інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, принижує її честь і гідність в очах оточуючих, а також ганьбить її ділову репутацію як начальника ССД Розівської РДА. \~ Статтею 201 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом\~статті 277 ЦК України, статті 32 Конституції \~України, статті 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» (далі - Конвенція) кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Обґрунтовуючи підстави позову, [PERSON] послалась на те, що вказана в спірній статті інформація містить недостовірні відомості, порочить її гідність, честь та ділову репутацію як посадової особи та є для неї особисто негативною. Згідно з розясненнями, які містяться у пункті 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова), чинне законодавство не містить визначення поняття гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. У пункті 15 Постанови детально розяснений порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема встановлено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тобто відсутність хоча б однієї з вищевказаних ознак виключає склад правопорушення. При цьому, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чого, будь-чиїх тверджень, переконань є спростуванням. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.19\~Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір, висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано\~ст.34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.10 Конвенції, яка відповідно до\~ст.9 Конституції України\~є складовою частиною національного законодавства. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Згідно зі ст.30\~Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (зі змінами)\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Частиною 2 статті 30\~цього ж Закону\~передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема\~\~з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Як зазначено в пункті 18 Постанови, обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, відповідно до п.3. ч.1 ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16 листопада 1992 року №2782-XII» (зі змінами)\~редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Як встановлено зі змісту спірної статті, автор [PERSON] виклала свою оцінку подіям, що мали місце в певний час, скориставшись офіційною інформацією, яка була нею отримана з офіційних джерел, а саме, листа директора Розівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді [PERSON] №34/01-11 від 25 січня 2016 року (а.с.97), доповідної записки директора [PERSON] №38/01-11 від 27 січня 2016 року (а.с.98-99), листа директора [PERSON] №29/01-11 від 18 січня 2016 року та №30/01-11 від 20 січня 2016 року (а.с.10), протоколу поїздки голови Розівської РДА з працівниками соціальних служб в родину [PERSON] від 02 лютого 2016 року (а.с.22,101), пояснення класного керівника [PERSON] станом на 01 січня 2016 року (а.с.151), які містять інформацію щодо загрози вчинення насильства до дітей, доповідної записки заступника голови Розівської РДА [PERSON] №0225/01-22 від 01 лютого 2016 року (а.с.25-26,102-103), а також звернення директора Розівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді [PERSON] №47/01-11 від 04 лютого 2016 року до Куйбишевського відділу Бердянської місцевої прокуратури (а.с.147-149). Крім того, в абзаці статті, який починається зі слів «Тому я змушена була звернути\-ся до Куйбишевського відділу Бер\-дянської місцевої прокуратури…», автор [PERSON] зазначає інформацію, яка не має ніякого відношення до позивача [PERSON]. При цьому, автор статті доводить до читача зміст бесіди з прокурором та викладає свої оціночні судження щодо розгляду питання про наявність чи відсутність насильства в родині (а.с.13,92). Інформація, викладена в іншому абзаці статті, зокрема, який починається зі слів «Насправді ж заступник голови РДА [PERSON] та начальник служби у справі дітей [PERSON]», отримана з особистої бесіди з громадянами району, їх пояснень та заяв, поданих до Розівської РДА (а.с.104-107), та, як встановлено в судовому засіданні, є особистою оцінкою автором подій. В наступній частині статті, яка починається зі слів «Це якийсь страшний сон. Це що, може так бути?...», на переконання суду, є субєктивною думкою автора статті та не можуть бути витлумачені як такі, що взагалі містять фактичні дані. Таким чином, аналіз змісту статті говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності служб Розівської РДА, обовязком яких є захист прав та інтересів, зокрема, дітей, а також висловлювання позиції автора стосовно цієї діяльності субєктивно проаналізованої нею на підставі офіційних документів та пояснень посадових осіб і пересічних громадян. Крім того, згідно з пунктом 21 Постанови, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції 1165 (1998) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації\~\~вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли позивач доведе, що інформація поширена з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] перебуває на посаді начальника ССД Розівської РДА (а.с.129) і, безумовно, відіграє значну роль у суспільному житті Розівського району Запорізької області, а тому межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Крім того, статтею 275 ЦК України передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК України). Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобовязання відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом публікації спростування інформації про неї, викладеної в вищевказаній статті у строк не пізніше десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на першій сторінці та тому ж місці газети, взагалі не відповідає вищевказаним нормам закону. Право на відповідь, зокрема, для публічних діячів, як воно викладено в Рекомендації (2004) 16 Комітету [PERSON] Європи, є повністю доречним в новому медійному середовищі, оскільки воно дає можливість швидко оприлюднити заперечення на факти, що оспорюються. Посилання позивача [PERSON] на те, що стаття, автором якої є [PERSON], була опублікована в газеті «Роз-інформ» 20 лютого 2016 року, тобто вже після проведення відповідних перевірок правоохоронними органами, в ході яких інформація щодо насилля в певній сімї не знайшла свого підтвердження, на переконання суду, не є підставою для задоволення позову, оскільки автор статті та відповідач по справі [PERSON] звертала увагу на проблеми, що виникли в сімї, з метою попередження та недопущення більш тяжких наслідків, а не поширення недостовірної інформації, яка ганьбить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON]. Також слід зазначити, що позивач прохає суд визнати всю інформацію викладену в спірній статті недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує її права та свободи, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, проте як було встановлено, не вся інформація стосується особисто позивача, а тому вимоги [PERSON] в такій редакції є некоректними та суперечать нормам чинного законодавства. При цьому, позивач не скористалась свої правом та не уточнила позовних вимог, пропозицію суду щодо їх уточнення проігнорувала, наполягавши на задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку з боку автора статті [PERSON] немає факту розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, оскільки частково інформація отримана з офіційних джерел, а частково є критичною оцінкою певних фактів, тобто власними оціночними судженнями та переконаннями, а тому заявлені вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування понесених нею судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їй в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed