Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 вересня 2013 року звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 28757 грн. 10 коп., мотивуючи вимоги тим, що між позивачем і відповідачем 9 листопада 2006 року був укладений кредитний договір за №SI20RХ11270746, згідно умов якого відповідачу надано кредит у сумі 2849 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови договору відповідачем належним чином не виконані, у зв'язку з чим з нього підлягають стягненню неповернені суми кредиту. У судовому засіданні 21 січня 2014 року представник позивача Лук’янчук В.Л. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та пояснив, що сума заборгованості занадто завищена, а також просив суд застосувати строк позовної давності, у зв'язку із чим в задоволенні позову відмовити. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст.ст.10,60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, виходячи із засад змагальності сторін, межі судового розгляду, обов'язку сторін щодо доведення та подання доказів, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступними обставинами. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем 9 листопада 2006 року був укладений кредитний договір (заява позичальника) за №SI20RХ11270746, згідно умов якого відповідачу надано кредит у сумі 2849 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Встановлені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с.4), заявою позичальника №SI20RХ11270746 (а.с.5-10). Відповідно до заяви позичальника №SI20RХ11270746 банк надав [PERSON] строковий кредит у сумі 2849 грн. на строк 24 місяців строк з 9 листопада 2006 року по 9 листопада 2008 року включно, з умовами сплати користування кредитом відсотків у розмірі 2.0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 55 грн. 56 коп. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 259 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з поверненням кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (умов) строки. Сторони зазначили, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 9 по 14 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячні платежі) у сумі 206 грн. 66 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив застосувати позовну давність. Перевіряючи доводи представника відповідача в частині застосування норм закону щодо позовної давності, суд виходить із такого. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - з 9 листопада 2006 року по 9 листопада 2008 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів в розмірі 206 грн. 66 коп. в період з 9 по 14 число кожного місяця. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями . Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії за користування кредитом з 12 грудня 2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 26 вересня 2013 року. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 206 грн. 66 коп. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісячно в період сплати, за який приймається період з 9 по 14 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа №6-116 цс13), яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ч.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд вважає, що строк для звернення до суду з зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, пропущений позивачем без поважної причини, у зв'язку із чим в задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити. Виходячи із засад змагальності сторін, межі заявлених позивачем вимог, обов'язку сторін щодо доказування та подання доказів,

Outcome: dismissed