Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Орган опіки та піклування Смичинської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області в інтересах [PERSON], [INFO], звернувся до суду з позовом і просив позбавити батьківських прав [PERSON] та стягнути на користь дитини аліменти у розмірі, визначеному чинним законодавством. Позов вмотивований тим, що матір не виконує своїх обов'язків по вихованню і утриманню сина. З відповідачем неодноразово проводились бесіди, жінці вказували на проблеми, які необхідно вирішити для збереження сім'ї та нормального проживання дитини у родині. Однак відповідач не реагує на зауваження, будинок, в якому вона мешкає знаходиться в антисанітарному стані, продукти харчування в обмеженій кількості, відповідач не працевлаштовується. Малолітній [PERSON], [INFO], знаходиться в Комунальному закладі медико-соціального захисту «Прилуцький обласний будинок дитини «Надія» і матір дитину не відвідує, в свою родину не забирає. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав і просив їх задовольнити. Вказав, що наданий органом опіки та піклування час на виправлення ситуації, відповідач не використала. Продовжує ухилятись від своїх батьківських обов'язків. Ніде не працює, в особистому господарстві не тримає худоби та птицю. Санітарно-гігієнічний стан будинку незадовільний, меблів у приміщенні недостатньо, постільна білизна і предмети першої необхідності відсутні, умови для проживання дитини не створені. Позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини. У судовому засіданні відповідач вимоги позову не визнала, вказала, що дитина опинилась у Комунальному закладі медико-соціального захисту «Прилуцький обласний будинок дитини «Надія» внаслідок збігу тяжких життєвих обставин. Після народження дитини її покинув батько дитини - Роман, і, невідчуваючи підтримки, вона не змогла повернути дитину. Зараз вона познайомилась з чоловіком з яким веде спільний побут, чоловік готовий прийняти її дитину до них в родину. Відповідач вказує, що любить свою дитину і має намір забрати її з Комунального закладу медико-соціального захисту «Прилуцький обласний будинок дитини «Надія». Відповідач розповіла, що постійної роботи нема, час від часу вона заробляє кошти за наймом у місцевих фермерів. Усвідомлює, що працювати слід більше, щоб заробити на ремонт в будинку та для створення умов проживання дитини. Зі стадії судового розгляду у справі взяв участь прокурор Городнянського відділу Менської місцевої прокуратури. Захищаючи інтереси малолітнього прокурор вказала, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини, оскільки протягом значного проміжку часу матір не цікавилась життям своєї дитини. Крім того, при подальшому виправленні відповідача вона не обмежена в можливості поновити свої батьківські права. Дослідивши усі заявлені у справі докази, встановивши обставини, якими обґрунтовуються заявлені у справі позовні вимоги, характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд прийшов до наступного. Встановлено, що відповідач є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO]. Відомості про нього внесені до паспорту відповідача в графу «Діти» (а.с. 4-5) Дитина фактично проживає за адресою: [ADDRESS], є вихованцем комунального закладу медико-соціального захисту «Прилуцький обласний будинок дитини «Надія» з 02.09.2014 року по час розгляду справи в суді. Згідно довідки вказаного закладу № 02-14/293 від 06.04.2016 року (а.с.39) матір-відповідач відвідала дитину один раз 29.01.2015 року. Питання неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків неодноразово розглядалось на засіданнях виконкому Смичинської сільської ради. Представниками комісії складались акти обстеження умов проживання відповідача. Так, з актів обстеження умов проживання від 20.03.2014 року, від 30 липня 2014 року, від 29 січня 2015 року, від 19 травня 2015 року (а.с.10-13) вбачається, що будинок, в якому мешкає відповідач знаходиться в занедбаному стані, продукти харчування в обмеженій кількості, санітарно-гігієнічний стан будинку незадовільний, меблів у приміщенні недостатньо, постільна білизна і предмети першої необхідності відсутні, умови для проживання дитини не створені. Згідно характеристики за місцем проживання (а.с. 15) встановлено, що [PERSON] після закінчення школи ніде не працювала. Під час перебігу останньої вагітності неодноразово отримувала зауваження від завідувача ФАП с. Смичин про недотримання режиму і гігієни при вагітності і про несвоєчасне відвідування жіночої консультації. Відносно першої своєї дочки відповідач позбавлена батьківських прав. Допитаний у судовому засіданні свідок - завідувач Смичинським ФАП [PERSON]. засвідчив, що умови відповідачем для проживання дитини не створені. Недоліки вказані в актах обстеження умов її проживання протягом двох років вона не виправила. Навичок догляду за дитиною вона не має. Патронатний обов'язок свідка встановити придатність місця проживання для дитини, однак з його слів, таке місце для дитини в будинку відповідача не створене. На зауваження відповідач реагує агресивно, іноді плаче. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], з яким відповідач веде спільний побут, засвідчив, що він та відповідач мають намір забрати дитину та виховувати сина самостійно, попередньо зробивши ремонт та влаштувавши умови для дитини. Оцінивши вище вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, розв'язуючи спір по суті, суд впершу чергу враховує вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.91., де, зокрема, зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» орієнтує суди нижчих ланок на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У зв'язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони, маючи реальну можливість, свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позивачем не надано безспірних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування батьківськими обов'язками з боку відповідача. Доводи позивача, ретельно досліджені у судовому засіданні, є недостатніми для висновку про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Як встановлено в судовому засіданні відповідач не бажає поривати правовий зв'язок з дитиною, заперечує проти позову, вказує, що любить свою дитину і від неї не відмовляється, має намір будувати міцну сім'ю, до складу якої, окрім нового чоловіка, на правах сина входитиме й малолітній [PERSON]. Під час опитування встановлено, що мати (відповідач), має намір забрати дитину з дитячого закладу, а перед цим створити власною працею умови для проживання дитини. Суд зважає на вік відповідача (неповних 25 років), а також умови її власного виховання, зокрема, те що з дошкільного віку вона виховувалась одним батьком, її матір залишила родину і не передала навичок побудови сімейних відносин. Таким чином, у відповідача не з її особистої вини відсутнє уявлення про модель сім'ї. У відповідності до ч.5 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подав до суду письмовий висновок (а.с.17) з яким суд у відповідності з нормами статті 19 Сімейного кодексу України може не погодитись. Суд приймає позицію позивача, що відповідач не в повній мірі використовує свої можливості щодо забезпечення права дитини на належне материнське виховання. спілкування з дитиною в обсязі достатньому для її нормального самоусвідомлення. Однак, з урахуванням вище зазначених встановлених конкретних обставин справи, суд вважає позов передчасним, в його задоволенні слід відмовити, попередивщи відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею її материнських обов'язків. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 5 статті 150 Сімейного кодексу України, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимога про стягнення аліментів ґрунтується на Законі та відповідає об'єктивним потребам дитини. При визначенні розміру аліментів на суд покладено обов`язок визначати відповідну частку або тверду грошову суму. Розв`язуючи вимоги позову, із урахуванням матеріального становища відповідача, стану її здоров`я, відсутності перепон до працевлаштування, виходячи із потреб малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за період від дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ч.3 ст. 193 СК України аліменти слід перераховувати на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Outcome: approved