Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Сафіра Федора Олеговича, 30 серпня 2016 року, звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судового збору. В позовній заяві позивач посилається на те, що 14 серпня 2012 року відповідач - [PERSON], відповідно до заяви про отримання банківських послуг, отримала кредит у розмірі 7200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Сторони узгодили зобов'язання клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, що зазначено в п. 2.1.1.12.1 «Умов та правил надання банківських послуг». На підставі п.2.1.1.12.2 «Умов та правил надання банківських послуг», в разі непогашення клієнтом боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати за користування кредитом, клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування кредитом клієнт здійснює шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків. В разі якщо на дату нарахування відсотків клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили про збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов'язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування відсотків. Відповідач, на підставі п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг» зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. У разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом згідно п.2.1.1.12.2.1 «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт сплачує банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на день нарахування. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач, станом на 01 червня 2016 року має заборгованість 16798,76 грн., з яких: 6615,02 грн. - тіло кредиту, 2026,02 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 5832,41 грн. - нараховано пені, 1050 грн. - нараховано штрафів, 500 грн. - штраф (фіксована складова), 776,13 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 серпня 2012 року в розмірі 16798,76 грн. та судові витрати в розмірі 1378 грн.. Представник позивача (за довіреністю) в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач - [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала та пояснила наступне. Дійсно, 14 серпня 2012 року вона уклала кредитний договір без номера з позивачем. Згідно цього договору, вона отримала на кредитну картку грошовий ліміт 7200 грн.. Свої зобов'язання згідно умов укладеного договору вона виконувала. Однак, 16 червня 2015 року, на її мобільний телефон надійшов дзвінок. Той хто дзвонив представився працівником «ПриватБанку» і додав, що у зв'язку зі складною ситуацією в країні їй необхідно отримати третій ступінь захисту на платіжні та кредитні картки. Потім ще попрохав підтвердити номер її кредитної картки та залишок коштів на картці. Ці дані той чоловік називав їй сам, володіючи про це інформацією. Після цього додзвонювач попрохав назвати чотири цифри, які прийдуть їй на телефон, а після цього назвати СVV код, що є на зворотньому боці кредитної картки. Все це вона зробила. Пін-коду картки вона не називала. Розмова з тим, хто їй дзвонив тривала не більше 45 хвилин. В цей же день їй передзвонила донька і повідомила, що в неї з платіжної картки, яка «прив'язана» до її кредитної картки, зникло 200 грн.. Про цю подію вона в той же день повідомила відділення «Приватбанку». Потім вона звернулась до відділення «Приватбанку» і там дізналась, що з її кредитної картки знято 6284 грн. 17 червня 2015 року вона звернулась до поліції із заявою про викрадення у неї шахрайським шляхом 6284 грн.. Відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань з попередньою кваліфікацією ст. 190 ч.3 КК України. Вважає, що яких-небудь неправомірних дій по виконанню укладеного кредитного договору з позивачем, вона не вчиняла. Збитки банку спричинені не з її вини, а тому просить відмовити банку в задоволенні позовних вимог. Дослідивши вимоги позивача, вислухавши заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно частини 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема договорів. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень… Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Судом установлено наступне. 14 серпня 2012 року [PERSON] підписала заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про відкриття карткового рахунку. Згідно заяви, відповідач приєдналась до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет, які разом із заявою складають договір банківських послуг №б/н від 14 серпня 2012 року та взяла на себе зобов'язання виконувати умови договору. Відповідно до договору, відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 7200 грн.. Свої зобов'язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитний ліміт в розмірі 7200 грн.. Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за договором обслуговування кредитних лімітів відповідач станом на 01 червня 2016 року має заборгованість - 16798,76 грн., з яких: 6615,02 грн. - тіло кредиту, 2026,02 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 5832,41 грн. - нараховано пені, 1050 грн. - нараховано штрафів, 500 грн. - штраф (фіксована складова), 776,13 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 серпня 2012 року в розмірі 16798,76 грн.. Тобто, суд констатує - позивачем доведено, що між ним і відповідачем укладено договір надання банківських послуг, свої зобов'язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитний ліміт в розмірі 7200 грн., а також те, що в результаті невиконання умов договору про надання банківських послуг відповідачем, станом на 01 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 16798,76 грн.. Разом з тим, судом установлено наступне. 16 червня 2015 року з кредитної картки відповідача, без її відома, знято 6284 грн. Про цей факт позивач повідомила відділення «Приватбанку». 17 червня 2015 року вона звернулась до поліції із заявою про викрадення у неї шахрайським шляхом 6284 грн.. Відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань з попередньою кваліфікацією - ст. 190 ч.3 КК України. Проводиться досудове розслідування. Це вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №12015160320000386, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 17 червня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.3 КК України. Як убачається з дослідженого в судовому засіданні Розрахунку заборгованості за договором №б/н, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] (а.с.6-8), після отримання ліміту в розмірі 7200 грн., на кредитну картку, відповідач до червня 2015 року добросовісно виконувала умови договору про надання банківських послуг, а починаючи з червня 2015 року, після того, як з кредитної картки були зняті 6615,02 грн., почала утворюватись заборгованість по сплаті кредиту, що на думку суду, свідчить про те, що грошові кошти були зняті з картки без згоди на те відповідача. У цивільному законодавстві встановлено презумпцію вини боржника, тобто його вважають винним доти, доки він не доведе протилежного. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх заходів, що від неї залежали, щодо належного виконання зобов'язання ( ст.624 ЦК України). Законом ( ст.1166 ЦК України (ч.1,2)) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Пунктом 7 Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Судом установлено, що відповідач, негайно, після того як виявила факт несанкціонованого зняття з її рахунку грошових коштів, повідомила відділення «Приватбанку». Верховний Суд України у своїй постанові від 13 травня 2015 року (справа №6-71цс15), висловив таку правову позицію: відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину [PERSON] як підставу цивільно-правової відповідальності. Судом установлено, що відповідач сторонній особі ПІН-код не повідомляла, про факт не санкціонованого доступу до її платіжного документу негайно повідомила відділення «Приватбанку», тобто не сприяла незаконному виростанню ПІН-коду або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції. Згідно статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на викладене, враховуючи обґрунтованість доказів відповідача про те, що шкоди банку заподіяно не з її вини, суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі ст.ст.624,1166 ЦК України,

Outcome: dismissed