Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Обґрунтовуючи свою заяву [PERSON] вказав, що [INFO] року у місті Луганську помер його батько - [PERSON], [INFO], внаслідок гострої недостатності кровообігу, дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу. Оскільки Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті його батька, який не зміг провести цю реєстрацію через те, що документи надані для реєстрації були видані медичним закладом, розташованим на тимчасово окупованій території України, заявник просить встановити факт смерті [PERSON] у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та подальшого оформлення права на спадщину. Крім цього заявник просить встановити факт родинних відносин з померлим, оскільки їхні прізвища у документах, що посвідчують їхні особи вказані по-різному: батька - [PERSON], його - [PERSON], що необхідно для встановлення факту смерті, а також подальшого оформлення спадщини. В судовому засіданні на початку розгляду заявник заяву підтримав, наполягав на її задоволенні. Потім від нього надійшла письмова заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, також ним були надані додаткові докази на підтвердження факту родинних відносин. Заінтересована особа - Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану надіслав заяву, в відділ ДРАЦС просив розглядати справу за відсутності їхнього представника, заперечень проти заяви не мається. Вислухавши заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів. Із матеріалів про смерть [PERSON] дійсно вбачається, що він помер на тимчасово окупованій території України, реєстрація смерті якої залежить від встановлення факту її смерті в судому порядку. Відповідно до вимог статті 317 Цивільного процесуального кодексу України з заявами про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України можуть звертатись лише родичі померлої або їхні представники. Із копій паспортних даних заявника та померлого дійсно вбачається, що їхні прізвища у цих документах записані по-різному: заявника - [PERSON], померлого - [PERSON], що дійсно викликає сумнів у їхньому родинному зв'язку. Між тим, факт родинних зв'язків між заявником та померлим підтвердили в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що їм дійсно відомо, що померлий був батьком заявника, оскільки їм відома уся їхня сім'я. Крім того, факт, що померлий [PERSON] є батьком заявника також підтверджується: державним актом на землю серії [NUMBER], виданим на ім'я діда заявника та батька померлого [PERSON], з якого йдеться, що дід заявника також мав прізвище [PERSON]; свідоцтвом про право на спадщину, оформленого батьком заявника після смерті діда, з якого йдеться після смерті [PERSON], спадщину оформив його син - [PERSON]; свідоцтвом про народження брата заявника [PERSON], з якого йдеться, що в графі «батьки» його батьком записаний [PERSON], а матір'ю - [PERSON]; довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера померлому батьку заявника та дублікатом цієї довідки, з яких вбачається, що перша довідка видана на прізвище [PERSON], а дублікат вже на прізвище [PERSON]; технічним паспортом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], з якого видно, що внаслідок оформлення спадщини після смерті діда заявника [PERSON], в цей документ був вписаний новий власник - [PERSON]. Усі наведені документи, а також покази свідків вказують, що батько заявника за життя під час оформлення паспорту на своє ім'я допустив помилку, внаслідок чого його прізвище стало відрізнятись від прізвищ усіх членів його родини, у яких прізвище записане як [PERSON], а у батька заявника стало - [PERSON]. Зазначене однозначно доводить, що померлий [PERSON] є рідним батьком заявника, тому в цій частині суд вважає заяву доведеною. Що стосується встановлення факту смерті батька заявника у певний час, який помер на тимчасово окупованій території, то з цього приводу слід зазначити таке. На підтвердження факту смерті свого батька заявник надав лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого [PERSON], [INFO], помер [INFO] року у місті Луганську внаслідок гострої недостатності кровообігу, дифузного дрібновогнищевого кардіосклерозу. Також заявником були надані фотографії з місця поховання [PERSON] та договір-заказ на організацію його поховання. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Наведене свідчить, що факт смерті [PERSON] є доведеним, тому заяву слід задовольнити в цілому. Враховуючи наведене,

Outcome: approved