Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Орган опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про відібрання малолітньої [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], [INFO], та інших осіб, з якими проживає дитина: [PERSON] та [PERSON]; про позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]; про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на користь малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на особовий рахунок дитини до досягнення нею повноліття; про зобов'язання органу опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації, який діє в інтересах малолітньої дитини, відкрити особовий рахунок на малолітню [PERSON], [INFO], у відділенні Державного ощадного банку України, для нарахування аліментів, стягнутих з матері [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на території Бахмутського району за адресою: [ADDRESS], зареєстрована та проживає сім'я [PERSON], яка має на вихованні малолітню [PERSON], [INFO], відомості про батька дитини записані за заявою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. За вищевказаною адресою також зареєстровані та проживають: [PERSON] (власник будинку) та [PERSON]. [PERSON] перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення АРДА як одержувач державної допомоги при народженні дитини та державної допомоги на дітей одиноким матерям на дитину [PERSON] За інформацією управління праці та соціального захисту населення АРДА від 18 березня 2015 року № 3-02/0410 встановлено, що 18 березня 2015 року до УПСЗН звернулась [PERSON] з питання затримки виплати державної допомоги при народженні дитини та державної допомоги на дітей одиноким матерям на дитину [PERSON]. Зі слів [PERSON] встановлено, що мати дитини [PERSON] тривалий час (з 2014 року по теперішні час) з дитиною не проживає, її місцезнаходження не відоме. Малолітня дитина [PERSON] проживає з [PERSON], який є її біологічним батьком. Мати до дитини не приїздить, не відвідує, не цікавиться її подальшою долею, не надає матеріальної допомоги на утримання доньки. З метою перевірки виявлених обставин, 18 березня 2015 року комісією у складі провідного спеціаліста відділу соціальної роботи Артемівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, помічника дільничного інспектора Сіверського ВМ Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, провідного спеціаліста Сіверського міськвиконкому відвідана сім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. До членів комісії вийшов [PERSON], який за його словами є біологічним батьком малолітньої [PERSON], і відмовився впустити комісію до будинку для обстеження умов проживання, виховання та утримання дитини, відмовився навіть показати дитину. Пояснив при цьому, що мати дитини [PERSON] з квітня 2014 року відсутня за місцем проживання, можливо проживає у м. Горлівка у знайомих. Про розшук [PERSON] [PERSON] не звертався, під час бесіди з комісією поводив себе вкрай агресивно, погрожував фізичною розправою, підписувати акт відвідування відмовився. 19 березня 2015 року до Сіверської міської ради звернулась [PERSON] разом з дитиною [PERSON], вчинила галас, показала дитину, але у спілкуванні з нею відмовила, не надала жодних документів (медичну картку, свідоцтво про народження дитини тощо). Згідно інформації Сіверської амбулаторії від 20 березня 2015 року, з 2011 року малолітня [PERSON] перебуває на обліку в дитячій консультації Сіверської амбулаторії, від проведення профілактичних щеплень, обстеження, проведення антропометрії дитини мати категорично відмовлялася, на протязі 2013-2014 років дитина Сіверську амбулаторію не відвідує, медична картка перебуває з дитиною вдома. За період відсутності матері [PERSON] за місцем проживання виплати державної допомоги при народженні дитини та державної допомоги на дітей одиноким матерям отримували [PERSON] та [PERSON], з 01 квітня 2015 року виплата вказаних видів державної допомоги призупинено. На неодноразові звернення органу опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації до Головного управління національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області, було рекомендовано звернутись до суду з позовом про відібрання дитини. Представник позивача до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила судовий розгляд та судові дебати проводити за відсутності представника позивача у зв'язку із зайнятістю в іншому процесі, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Раніше в судовому засіданні 12 жовтня 2016 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, при цьому пояснила, що відповідач [PERSON] має на утриманні малолітню дитину [PERSON], [INFO] народженні, батько дитини у свідоцтві про народження записаний зі слів матері, але відповідач [PERSON] представляється як біологічний батько дитини, проте, звертатись до суду з позовом про визнання батьківства наміру не має. З інформації управління праці та соціального захисту населення Артемівської райдержадміністрації органу опіки та піклування стало відомо, що мати дитини з квітня 2014 року з дитиною не проживає, державну допомогу на дітей одиноким матерям отримували [PERSON] та [PERSON], які представляються як батько та бабуся дитини, проте документів, що підтверджують даний факт не мають, та з якими проживає дитина. На неодноразові відвідування сім'ї малолітньої дитини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] реагують дуже агресивно, в будинок членів комісії не допускають, лікарню, дошкільні дитячі заклади дитина не відвідує. Місцеперебування матері малолітньої дитини [PERSON] не відоме, вона не опікується дитиною, не утримує її матеріально, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, [PERSON] та [PERSON] спілкуватись з представниками органу опіки та піклування відмовляються, не надають можливості для спілкування з дитиною, поводяться вкрай агресивно, дитина не відвідує лікарню за місцем мешкання, на підтвердження факту перебування дитини на обліку в іншому лікувальному закладі відповідачі не надають жодної інформації та документів. [PERSON] запрошувався до служби у справах дітей Артемівської райдержадміністрації з метою з'ясування причин та обставин, через які дитина залишилась без батьківського піклування, розгляду питання щодо законності утримання дитини та вирішення її подальшої долі, надання консультацій з питання визнання батьківства та виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини та її утриманню, але [PERSON] жодного разу не з'явився, ніяких заяв від нього не надходило. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися за невідомою суду причиною, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме судовими повістками, які були направлені відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України на адресу за місцем їх останньої реєстрації та шляхом розміщення оголошення у пресі у відповідності до ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Від них не надійшло клопотань про відкладення слухання справи або про розгляд справи за їх відсутності. Разом з тим, будучи присутнім раніше в судовому засіданні 12 жовтня 2016 року, відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що [PERSON], [INFO], є його рідною донькою, але в свідоцтві про народження дитини батько записаний зі слів матері [PERSON] оскільки вони перебували у незареєстрованому шлюбі і не знали, що навіть в такому випадку можна було вказати його батьком. З 18 березня 2014 року [PERSON] пішла з дому і не повернулась, пізніше йому стало відомо, що вона мешкає тепер в м. Горлівка Донецької області. Після зникнення [PERSON] малолітня [PERSON] залишилась проживати з ним та його матір'ю [PERSON], які нею і опікуються. Твердження представника позивача, що вони не надають належного медичного догляду дитині є необґрунтованими, оскільки відповідач [PERSON] дійсно не довіряє лікарю-педіатру Сіверської амбулаторії, у зв'язку з чим вони відмовились від медичного обслуговування за місцем мешкання, але пояснити в якій саме лікарні перебуває на обліку та який лікар здійснює медичний супровід малолітньої дитини відповідач [PERSON] не зміг. Представників комісії органів опіки та піклування, служби у справах дітей відповідачі не пускали в будинок, не з'являлись за запрошенням до органу опіки та піклування, оскільки не довіряють їм і вважають, що вони безпідставно намагаються відібрати у них дитину. У вересні 2016 року дитина пройшла повне медичне обстеження, вона цілком здорова. З діагнозом лікаря-педіатра Сіверської амбулаторії [PERSON], що дитина має вроджену косоокість, відповідач не погоджується, оскільки вважає, що лікар [PERSON] неправильно зафіксував зір дитини після народження. Також відповідач [PERSON] пояснив суду, що він офіційно не працевлаштований, на обліку в центрі занятості не перебуває, додав, що знайти роботи за місцем проживання йому складно, оскільки стан його здоров'я не дозволяє йому працювати з великим навантаженням. З позовом про визнання батьківства не звертався, оскільки юридично не освічений та не має коштів для сплати судового збору. Будучи присутньою в судовому засіданні 12 жовтня 2016 року [PERSON] також позовні вимоги не визнала повністю, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, повідомила суду, що вона є матір'ю відповідача [PERSON] та бабусею малолітньої дитини [PERSON]. [PERSON] пояснила, що її син проживав у цивільному шлюбі з [PERSON], під час якого остання народила доньку [PERSON], але за ініціативою [PERSON] у свідоцтві про народження дитини батька записали зі слів матері, що вона могла отримувати державну допомогу як мати-одиначка. У квітні 2014 року [PERSON] пішла з дому і не повернулась, пізніше стало відомо, що вона мешкає десь у м. Горлівка Донецької області, до міліції із заявами про її розшук не звертались, оскільки їм було байдуже куди вона поділась. Дитина залишилась проживати з [PERSON] та [PERSON], які надають їй належний догляд та виховання. Позивач підтвердила, що дитина не відвідує дитячі заклади, оскільки вони не вважають це потрібним, до лікарні за місцем проживання вони також не звертаються, оскільки лікар-педіатр відноситься до своїх обов'язків недобросовісно, у зв'язку з чим вони вирішили знайти іншого лікаря, але який саме лікар здійснює медичний нагляд за дитиною, відповідач не змогла повідомити. В вересні 2016 року дитина пройшла повний медичний огляд, в результаті якого встановлено, що дитина цілком здорова. Також відповідач зазначила, що представникам органу опіки та піклування або служби у справах дітей вони не довірять, тому і не пускають до будинку для обстеження умов проживання дитини, оскільки переймаються, що дитину у них просто відберуть. При таких обставинах, за згодою позивача, суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності відповідачів, які не з'явилися, тобто ухвалити рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Прокурор Бечвая Б.К. до судового засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив судове засідання 27 грудня 2016 року та судові дебати проводити без його участі у зв'язку із зайнятістю в іншому процесі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] перебувала на обліку в УПСЗН як отримувач державної допомоги одинокій матері на доньку [PERSON]. 30 січня 2013 року з Сіверської амбулаторії надійшла інформація стосовно перевірки цільового використання коштів. 15 лютого 2013 року до сім'ї [PERSON] направлено комісію, але [PERSON] та [PERSON] чинили опір, спілкувалися з членами комісії на вулиці, допустили в будинок лише Дейнегу, яка оглянула умови проживання дитини, які були у відносно-задовільному стані. В березні 2015 року до УПСЗН звернулась [PERSON] щодо припинення виплат державної допомоги [PERSON] як одинокій матері на утримання малолітньої [PERSON], в результаті спілкування з [PERSON] було встановлено, що [PERSON] зникла, її місцеперебування не відоме, а дитина проживає з біологічним батьком [PERSON] та біологічною бабусею [PERSON] З березня 2015 року виплати були призупинені. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 16 березня 2016 року Артемівська районна служба у справах дітей, сім'ї і молоді, фахівцем якої вона є, почала свою роботу. Раніше, 15 липня 2014 року діяльність служби була припинена, тому що в цей період часу відбувалось у сім'ї [PERSON], яка має малолітню доньку [PERSON], свідку не відомо. При цьому, свідок пояснила суду, що до припинення роботи служби, вона як фахівець навідувала вказану сім'ю, біологічний батько дівчинки [PERSON] завжди поводив себе агресивно, в 2014 році до будинку представників соціальних служб вже не пускали. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює провідним спеціалістом з питань сім'ї, молоді та неповнолітніх Сіверської міської ради. З народження [PERSON], її сім'я перебувала під наглядом, лікарі звернули увагу, що дитина слабо розвинена. Взимку 2011-2012 років свідок з іншими спеціалістами соціальних служб неодноразово навідували родину [PERSON], зауважували на необхідності медичного нагляду дитини. В лютому 2014 року вони також відвідали вказану сім'ю, але [PERSON] поводився агресивно, до будинку їх не пустили, після чого соціальні служби перестали взагалі відвідувати сім'ю. В 2015 році прийшла [PERSON], яка є біологічною бабусею дівчинки, та повідомила, що [PERSON] з 2014 року не проживає разом з ними, дитина перебуває на її піклуванні та піклуванні свого біологічного батька [PERSON] Також свідок пояснила, що 14 жовтня 2011 року вона реєструвала факт народження дитини, при цьому вона роз'яснювала матері дитини [PERSON], що батьком можна записати в свідоцтві про народження [PERSON], з яким [PERSON] перебувала у незареєстрованому шлюбі, але вона сказала, що [PERSON] не бажає приходити. В подальшому свідок неодноразово нагадувала [PERSON] про необхідність встановлення батьківства. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він обіймає посаду завідувача дитячим інфекційним відділенням Сіверської міської лікарні. З 11 жовтня 2011 року спостерігається [PERSON], 13 жовтня 2011 року свідок оглянув дитину вдома, надані рекомендації щодо годування та догляду, був поставлений діагноз: гострий гнійний кон'юнктивіт, батькам рекомендовано огляд в окуліста, але батьки відмовились. У віці дитини 2,5 місяців батьки відвідали дитячу консультацію, при обстеженні у дитини виявлено гіпотрофію І ступеня, з батьками проведено бесіду про раціональне харчування та догляд, проте після цього батьки з дитиною дитячу консультацію не відвідували, вони категорично відмовились проводити планові щеплення, а також антропометрію. У віці 3 місяців, 5,5 місяців, 8 місяців дитина оглядалась на дому, були надані рекомендації пройти обстеження, батьки відмовились. 19 вересня 2012 року батько дитини не пустив в будинок лікаря та медсестру, від відвідування дитячої консультації та проведення профілактичних щеплень родичі категорично відмовились, в 2013 році бабуся написала розписку, що вони відмовляються від спостереження та обстеження в Сіверській амбулаторії. На протязі 2013-2015 років дитина не оглядалась медичними працівниками амбулаторії, не проводиться імунізація дитини, оскільки відсутній контакт з дитиною, бесіди проводяться при закритих дверях через паркан з батьком та бабусею. Родичі налаштовані агресивно по відношенню до медичних працівників, вважають, що дитина здорова та обстеження не потребує. Про порушення прав дитини Сіверська амбулаторія неодноразово зверталась до Сіверської міської ради, УПСЗН, соціальної служби. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона виконує обов'язки завідувача Сіверської амбулаторії. В 2012 році лікар [PERSON] повідомив їй, що його не пускають в будинок до родини [PERSON] для огляду малолітньої дитини [PERSON] Свідок прийшла до будинку сім'ї [PERSON], світла у будинку не було, дитина була в манежі, мати дитини [PERSON] весь час мовчала, а батько поводився досить агресивно, у дитини наявна косоокість, але батько сказав, що вони не потребують консультації лікарів. Влітку 2015 року свідок у складі комісії знову навідала родину [PERSON], до комісії вийшли батько та бабуся дитини, у двір будинку нікого не пустили, лише відчинили хвіртку, за якою свідок побачила дівчинку, яка поводилась як залякана звіринка, притискалась до бабусі, на запитання не відповідала, зі слів сусідів відомо, що дівчинка не гуляє з підлітками, не відвідує дитячий садок. Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступними підставами. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані статтями 150, 155, 164, 166, 170, 180, 181, 182 Сімейного кодексу України. Частина 1 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст. 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось з них. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав в силу вимог закону є винятковою мірою сімейно-правової відповідальності, яка виникає при винній поведінці батьків, які не забезпечують виховання своїх дітей. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є матір'ю малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], яке видане виконкомом Сіверської міської ради Артемівського району Донецької області 14 жовтня 2011 року (а.с. 7). Відомості про батька дитини записані за заявою матері згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується копією довідки начальника органу реєстрації актів цивільного стану [PERSON] від 14 жовтня 2011 року за № 15/05-08 (зворот а.с. 7). З копії листа про надання інформації начальника УПСЗН Артемівської райдержадміністрації від 18 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] призначена державна допомога при народженні дитини та державної допомоги на дітей одиноким матерям на дитину [PERSON], [INFO]. 18 березня 2015 року до УПСЗН звернулась [PERSON] з питання виплати державних допомог [PERSON] в березні 2015 року, при цьому вона повідомила, що [PERSON] зникла і можливе місце її перебування м. Горлівка, про що було складено відповідний акт (а.с. 8, зворот а.с. 8). З копії інформації лікаря-педіатра [PERSON] від 20 березня 2015 року та копії інформації головного лікаря КЗ «Артемівський районний центр ПМСД» від 23 березня 2015 року вбачається, що батьки [PERSON], [INFO], категорично відмовились від відвідування дитячого лікаря Сіверської амбулаторії, двері медичним працівникам не відчиняють, на протязі 2013-2014 років дитина не відвідує дитячу консультацію, амбулаторна картка перебуває у батьків, зі слів [PERSON], яка називає себе бабусею дівчинки, вони відмовляються від послуг лікарів Сіверської амбулаторії і будуть оглядатися медичними працівниками інших закладів (а.с. 9, зворот а.с. 9). З копії листа начальника служби у справах дітей Артемівської райдержадміністрації від 20 березня 2015 року вбачаться, що [PERSON] запрошували до служби у справах дітей з метою соціального захисту прав малолітньої дитини, для з'ясування обставин та причин за яких дитина залишилась без батьківського піклування, розгляду питання щодо законного утримання дитини та вирішення її подальшої долі (а.с. 10). Згідно копій протоколів засідання комісії по контролю за цільовим використанням допомоги при народженні дитини від 28 лютого 2013 року та від 28 березня 2013 року вирішено центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді взяти під нагляд сім'ю [PERSON], доручити Артемівському районному центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді провести профілактичну роботу щодо сім'ї [PERSON], рекомендувати лікувально-профілактичному закладу КЗ «Артемівський центр первинної медико-санітарної допомоги» провести роз'яснювальну роботу з [PERSON] щодо права вибору лікаря-педіатра для своєї дитини (а.с. 15-16, 12-13). З доданих до позовної заяви копій листів вбачається, що тривалий час, починаючи з квітня 2015 року, відбувалось листування між Органом опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації з одного боку та прокуратурою і поліцією з іншого боку, з приводу ситуації, що склалася в сім'ї [PERSON], яка має малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 17-26). За результатами розгляду та перевірки інформації, наданої органом опіки та піклування, Артемівським (нині - Бахмутським) ВП ГУНП в Донецькій області та Артемівською місцевою прокуратурою Донецької області жодних заходів не прийнято. Відповідно до копії акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї від 01 липня 2015 року, провести обстеження житлово-побутових умов проживання дитини [PERSON], [INFO], за адресою мешкання: [ADDRESS], не виявилось можливим, оскільки членів комісії не допустили до будинку, дитину показали через паркан біля будинку. [PERSON] поводив себе агресивно, не надав жодних пояснень щодо місцезнаходження матері дитини, проведення медичного обстеження, відмовився слухати будь-які рекомендації (зворот а.с. 19). Відповідно до висновку № 28/0616вих від 03 серпня 2016 року, орган опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні до її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], оскільки вона без поважних причин самоусунулась від виховання та утримання дитини (а.с. 4-5). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 15, п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При ухваленні даного рішення суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що дійсно з боку відповідача [PERSON], яка є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO], мало місце неналежне виконання своїх обов'язків, воно не було пов'язано як об'єктивними так і суб'єктивними причинами. За таких обставин у суду є усі правові підстави для застосування крайнього заходу впливу відносно відповідача [PERSON] та позбавити її батьківських прав, яка на теперішній час не намагається виправитись та здійснювати в повному обсязі свої батьківські обов'язки по вихованню та утриманню її малолітньої дитини. Наданий суду висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, суд вважає за необхідне прийняти до уваги під час ухвалення рішення, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, належних та достатніх роз'яснювальних заходів з відповідачем було проведено достатньо, але це не принесло бажаних результатів щодо виконання нею її батьківських прав та обов'язків, крім того, відповідач [PERSON] жодного разу не з'явилась до судового засідання, інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вона з квітня 2014 року не проживає разом з ними та дитиною, з їх слів вона начебто мешкає у м. Горлівка Донецької області, що також підтверджує той факт, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої дитини [PERSON], яку покинула з [PERSON], який називає себе біологічним батьком дитини, проте не має жодних документів на підтвердження цього факту, та його матір'ю [PERSON] Відповідно до ч. 3 статті 10, ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За таких обставин суд вважає, що позивачем належним чином доведено, що на теперішній час є обґрунтовані підстави для застосування крайнього заходу відносно відповідача та позбавлення її батьківських прав, у зв'язку з чим позовні вимоги органу опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітньої дитини [PERSON], [INFO], підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині відібрання малолітньої [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], [INFO], та інших осіб, з якими проживає дитина: [PERSON] та [PERSON] також підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, ч. 5 ст. 170 Сімейного кодексу України встановлено, що положення частин першої - третьої цієї статті застосовуються до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає. При цьому, частини з першої по третю вказаної статті визначають порядок та умови відібрання дитини. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON], яка є матір'ю неповнолітньої дитини [PERSON], тривалий час, а саме з квітня 2014 року не проживає разом зі своєї дитиною, що знайшло своє підтвердження під час дослідження письмових доказів, вказаний факт також підтвердили в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON], з якими залишилась проживати неповнолітня дитина. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відібрання неповнолітньої дитини від матері [PERSON] слід відмовити, оскільки Сімейний кодекс України передбачає відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, при цьому, розглядаючи дану справу, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні до її неповнолітньої доньки [PERSON], внаслідок чого вирішення питання про відібранні дитини від матері є недоцільним. Одночасно, суд вважає з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини [PERSON], яка залишиться фактично без батьківського піклування, при цьому проживає з [PERSON] та [PERSON], які в ході розгляду справи в суді не надали доказів на підтвердження родинних стосунків з дитиною, задовольнити позовні вимоги в частині відібрання неповнолітньої дитини [PERSON] від [PERSON] та [PERSON]. Судом неодноразово в судовому засіданні відповідачу [PERSON], який вважає себе біологічним батьком неповнолітньої [PERSON], було роз'яснено про необхідність звернення його до суду з позовом про визнання батьківства у відповідності до вимог ст. 128 Сімейного кодексу України, оскільки відомості про батька дитини внесені на підставі заяви матері, батьком зазначено [PERSON], проте, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження звернення до суду з таким позовом, з чого суд робить висновок, що [PERSON] не бажає скористатись таким правом. Суд дійшов до висновку про необхідність відібрання дитини від [PERSON] та [PERSON] не тільки з тих підстав, що відповідачі не надали доказів на підтвердження родинних стосунків з дитиною, але і з урахуванням їх поведінки та ставлення до медичного обстеження, освіти, духовного та морального розвитку дитини, здійснення перешкод у спілкуванні соціальних служб та медичних працівників з дитиною, такі дії відповідачів можуть негативно впливати на розвиток та здоров'я дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. В матеріалах справи відсутні будь-які заяви, клопотання або висновки органу опіки та піклування про призначення опікуна малолітній [PERSON], у зв'язку з чим суд позбавлений можливості вирішити питання про призначення їй опікуна. Разом з тим, статтею 167 Сімейного кодексу України визначено умови та порядок влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав. Згідно з частиною 3 цієї ж статті дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Відповідно до ч. 4 ст. 167 Сімейного кодексу України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування (ч. 5 ст. 167 СК України). Таким чином, враховуючи, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], фактично залишається без батьківського піклування, суд вважає за необхідне, з урахуванням інтересів дитини, передати [PERSON] органу опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації для її подальшого влаштування. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки, суд виходить з наступного. Частиною 2 статті 166 Сімейного кодексу України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При цьому частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальний стан дитини; стан здоров'я та матеріальний стан платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, доньки, сина; інші обставини, що мають суттєве значення. Виходячи з вищевикладеного та із загальних засад справедливості цивільного судочинства, суд, враховуючи матеріальне становище сторін, вважає, що відповідач [PERSON] може виплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки, у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Аліменти слід перераховувати на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, зобов'язавши Орган опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру про позбавлення батьківських прав у розмірі 1378 грн., та за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1378 грн., а всього у сумі 2756 грн. ( 1378+1378=2756). Також слід стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь держави судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру про відібрання малолітньої дитини у розмірі 1378 грн., тобто по 689 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial