Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Національний банк України звернувся до Шевченківськго районного суду м. Чернівці з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Між Національним банком України (надалі - «Банк») та відповідачем [PERSON] 12.12.2012року було укладено договір №393 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі (надалі кредитний договір), зі змінами відповідно до додаткового договору від 05.11.2013 року №432, додаткового договору від 17.08.2015 року №494, додаткового договору від 30.06.2017 року №326. Відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти в сумі 100 000.00 грн. строком користування на 15 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту. З метою забезпечення виконання зобов`язань Позивачльника за кредитним договором, 12.12.2012 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки №394 ` Згідно п.1 Договору поруки від 12.12.2012 року №394 Поручитель зобов`язується перед Національним банком відповісти в повному обсязі за виконання зобов`язань [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Національним банком позичальнику за кредитним договором від 12.12.2012 року №394 у сумі 100000 грн строком до 12 грудня 2027 року, плати за користування ним, сплати пені, штрафу ( у разі їх нарахування) у встановлений строк. Відповідно до абз 2 п.1.1 кредитного договору ( в редакції додаткового договору від 05.11.2013 року №432) Національний банк на умовах укладеного договору та додаткового договору протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності додаткового договору надає Позичальнику додатковий довгостроковий кредит для завершення ремонту житлового будинку в сумі 25000 грн строком користування на 14 років 1 місяць в межах дії чинного Договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором, 05.11.2013 року між національним банком та [PERSON] (поручитель 2) укладено договір поруки №433. Згідно п.1 договору поруки від 05.11.2013 року № 433, [PERSON] зобов`язується перед Національним банком відповідати в повному обсязі за виконання зобов`язань [PERSON] щодо своєчасного повернення додаткового кредиту, наданого Національним банком позичальнику за додатковим кредитним договором від 05.11.2013 року №432 у сумі 25000 грн. строком до 12 грудня 2027 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу ( у разі їх нарахування) у встановлений строк. У випадку невиконання Позичальником обов`язків за кредитним договором Позичальник і Поручитель 2 відповідають перед Національним банком України як солідарні боржники. Згідно з умовами договору Позичальник повинен не пізніше 20 числа кожного місяця повертати одержаний кредит в сумі 495 грн, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 492.82 грн, сплачувати проценти за користування ним та пеню, штраф у разі їх нарахування. Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачу 1 кредитні кошти. З липня 2020 року припинилося надходження коштів для погашення кредиту та оплати за користування ним згідно з умовами договору. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, за користування отриманим кредитом на споживчі цілі позичальник щомісячно здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних. Згідно п. 4.1.2. Кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання до 17.04.2029 року повернути Банку отриманий кредит. Згідно п.5.1 Кредитного договору, у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, оплати за користування ним (за відсутності письмової домовленості про відстрочення кредиту) нараховується пеня в розмірі 0,05 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, яку позичальник повинен сплатити Банку. Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачу 1 кредитні кошти. З липня 2020 року припинилося надходження коштів для погашення кредиту та оплати за користування ним згідно з умовами договору. Національний банк України надсилав Позичальнику листи з повідомленнями про необхідність погашення простроченої заборгованості та нарахованої пені згідно кредитного договору, однак Позичальник та поручителі в порушення умов кредитного договору вимоги Позивача не виконали, жодних дій щодо погашення простроченої заборгованості не вчинили. . Загальна заборгованість Відповідача 1 за Кредитним договором, станом на 24.03.2021 року становить 50876.21 грн. відповідно до розрахунку заборгованості, з яких: - строкова заборгованість за кредитом - 39094.53 грн. - прострочена заборгованість за кредитом - 4 445.00 грн. - прострочена заборгованість за процентами - 4 118.05 грн. - строкова заборгованість за процентами - 3218.63 грн. Так Банк звернувся з відповідним позовом до суду, просив суд про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованості, що виникла станом на 24.03.2021 року за договором №393 від 12.12.2012 року про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі в загальному розмірі 50876.21 грн. та стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Банку суму заборгованості, що виникла станом на 24.03.2021 року за договором №432 від 05.11.2013 року про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі в загальному розмірі складає 25000 грн. та судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.05.2021 року відкрито загальне провадження в справі. 26.05.2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення по суті справи, в яких останній вказує, що причина невиконання з його боку зобов`язань -це скрутне матеріальне становище, в якому він опинився через непрацевлаштованість з кінця серпня до середини січня 2021 року. Та те, що його дружина [PERSON] є інвалідом другої групи, а на його (відповідача) утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей. Також вказує, що в зв`язку з пандемією вірусу COVID-19 та скрутним матеріальним становищем йому не було запропоновано відстрочення за кредитним договором від 12.12.2012 року №393 із змінами до одного року, як це передбачено договором. Вказує, що визнає позов частково, а саме на суму простроченої частини платежів щоб мати можливість вийти на встановлений банком графік та в подальшому вносити за цим графіком платежі. До заяви додає копію довідки про хворобу дружини та її пенсійне посвідчення, копії свідоцтв про народження своїх неповнолітніх дітей та копію своєї трудової книжки. 15 червня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь Національного банку України на відзив, в якій позивачем вказується на те, що дійсно абз. 2 п.4.3 кредитного договору від 12.12.2012 року передбачено що Національний банк має право у разі виникнення у позичальника фінансових труднощів надати відстрочення повернення заборгованості за кредитним договором до одного року. НБУ направляв відповідачу листи з повідомленням про необхідність простроченої заборгованості та нарахованої пені згідно кредитного договору від 31.07.2020 року № 55-0046/38797, від 08.09.2020 року №55-0046/48939, від 28.10.2020 року №55-0046/62590, від 01.02.2021 №55-0046/7869. Однак відповідач не відреагував на жодне із зазначених повідомлень та не повідомляв позивача про існування у нього фінансових труднощів. Тому просить, зважаючи на викладене, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позову та відповіді на відзив. Також суду пояснив, що загальна сума заборгованості, яку банк просить стягнути в солідарному порядку з усіх трьох відповідачів складає 50876.21 грн. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Просив суд винести рішення яким стягнути з нього суму коштів, що складається із прострочених платежів. Та надати йому можливість вийти на встановлений банком графік і в подальшому вносити банку за ним платежі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилися, хоча належним чином про час та місце судового розгляду були повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що між Національним банком України та відповідачем [PERSON] 12.12.2012 року було укладено договір №393 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі (надалі кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти в сумі 100 000.00 грн. строком користування на 15 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту ( а.с.11-13) Згідно з п. 3.1 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Банку цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 556.00 грн. починаючи з грудня 2012 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 476.00 грн. та суму для оплати за користування кредитом. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, за користування отриманим кредитом на споживчі цілі позичальник щомісячно здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних. Згідно п. 4.1.2. Кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання до 12.12.2027 року повернути Банку отриманий кредит. Згідно п.5.1 Кредитного договору, у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, оплати за користування ним (за відсутності письмової домовленості про відстрочення кредиту) нараховується пеня в розмірі 0,05 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, яку позичальник повинен сплатити Банку. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача 1 [PERSON] за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] (надалі за текстом поручитель 1) було укладено договір поруки №394від 12.12.2012 року. (надалі за текстом договір поруки №1) ( а.с. 18). Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від , 05.03.2013 року між Банком та відповідачем [PERSON] (надалі за текстом поручитель 2) укладено договір поруки №433 (надалі за текстом договір поруки №2) ( а.с.19). Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачці 1 кредитні кошти, що підтверджується меморіальними ордерами №2 від 12.12.2012 року (54875899), №6 (68310427) від 12.12.212 року; № 4 від 5.11.2013 року (63962472); №2 від 05.11.2013 року (72226227). З липня 2020 року припинилося надходження коштів для погашення кредиту та оплати за користування ним згідно з умовами договору. 08.09.2020 року, 28.10.2020 року та 01.02.2021 року відповідачам у справі направлено вимоги про погашення заборгованості ( а.с.40-43). Вказані вимоги були отримані відповідачем [PERSON] особисто про що в справі наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень(а.с.44-54) Однак станом на 24.03.2021 року вимоги банку залишені без задоволення . Загальна заборгованість Відповідача 1 за Кредитним договором, станом на 24.03.2021 року становить становить 50876.21 грн. відповідно до розрахунку заборгованості, з яких: - строкова заборгованість за кредитом - 39094.53 грн. - прострочена заборгованість за кредитом - 4 445.00 грн. - прострочена заборгованість за процентами - 4 118.05 грн. - строкова заборгованість за процентами - 3218.63 грн. року вимоги банку залишені без задоволення. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобов`язання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ці зобов`язання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідач [PERSON] , уклавши Договір з Позивачем, отримав кредит, чим взяв на себе грошове зобов`язання, яке належним чином не виконав та прострочив зобов`язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом та договором. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання. Крім того, судом об`єктивно встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 12.12.2012 року було укладено договір поруки № 394 від 12.12.2020 року , відповідно до п. 1 якого поручитель відповідач зобов`язується перед Банком відповідати за виконання зобов`язання відповідача 1 щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Банком позичальнику за кредитним договором від 12.12.2012 року № 393 у частині (від загальної суми кредитного договору), що становить 100 000. 00 грн. строком до 12.12.2027 року оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) у встановлений строк. Відповідно до п. 2 договору поруки №394, у випадку невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором позичальник і поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники. Крім того, відповідно до п.1 договору поруки №433 поручитель відповідач [PERSON] зобов`язується перед Банком відповідати за виконання зобов`язання відповідача [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Банком позичальнику за додатковим кредитним договором від 05.11.2013 року № 432 у частині (від загальної суми кредитного договору), що становить 25 000. 00 грн. строком до 12.12.2027 року оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) у встановлений строк. Відповідно до п. 2 договору поруки №433, у випадку невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором позичальник і поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники. За змістом статей 553, 554ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно з частинами першою та другою ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Частиною першою ст.543ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Таким чином, в разі неможливості виконання боржником за кредитним договором грошового зобов`язання, поручитель зобов`язаний його погасити. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що у Відповідача [PERSON] станом на 24.03.2021 року заборгованість за кредитом становить 50876.21 грн. відповідно до розрахунку заборгованості, з яких: - строкова заборгованість за кредитом - 39094.53 грн. - прострочена заборгованість за кредитом - 4 445.00 грн. - прострочена заборгованість за процентами - 4 118.05 грн. - строкова заборгованість за процентами - 3218.63 грн. Правильність наданого банком розрахунку щодо суми заборгованості ( 50876.21грн.) підтверджується умовами кредитного договору, позивачем у судовому засіданні і не спростована Відповідачами в установленому законом порядку. Однак, як з`ясовано судом, здійснений Банком розрахунок щодо розміру відповідальності поручителів є неправильним, а саме: співвідношення сум поручителів за договорами поруки є таким: 100000/25000=4. Заборгованість за кредитним договором у сумі 50876.21 грн. розподіляється між поручителями наступним чином: відповідача [PERSON] : 50876 /4 =12719.05 грн. Відповідача [PERSON] : 50876.21 - 12719.05=38157.16 грн. Разом: 38157.16+12719.05 = 50876.21 грн. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачі в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог суду не надали. Що стосується доводів відповідача [PERSON] , про те, що Банк повинен надати йому відстрочення повернення заборгованості за кредитом строком на 1 рік, так як у нього виникли фінансові труднощі , суд зауважує, що пунктом 4.3 Договору № 393, на який посилається відповідач, регламентоване право Банку надати відповідачу таку розстрочку, а не обов`язок. Крім, того суд приймає до уваги доводи представника Банку з цього приводу і вважає їх справедливими про те, що відповідач жодним чином не повідомив Банк про виникнення у нього фінансових проблем, хоча відповідачам надсилалися вимоги про погашення заборгованості від 08.09.2020 року від 28.10.2020 року 01.02.2021 року , які відповідачем [PERSON] були отримані особисто, що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями. І відповідачем [PERSON] в судовому засіданні ці доводи спростовані не були, навпаки відповідач підтвердив, що повідомляє банк про своє фінансове становище саме зараз під час судових слухань. Таким чином, враховуючи, що на час звернення позивача до суду Відповідачі не повернули надані кошти, а розрахунок заборгованості наданий суду відповідає умовам та правилам надання банківських послуг і нормам ЦК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який являється допустимим доказом у справі, а Відповідачі не надали суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та не спростували подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, Відповідачі не надали, що вказує на обґрунтованість позову. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, оцінюючи доводи позивача як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки є доведеними та підставними. У зв`язку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з Відповідачів також підлягає стягненню на користь Позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial