Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з зазначеним вище позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] 16477,36 грн кредитної заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2008 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. В позовній заяві представник позивача зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити позов частково, відмовивши у задоволенні тих вимог, на які розповсюджується позовна давність, та в частині стягнення неустойки. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до cт.cт. 526 - 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк зобов'язується надати кошти позичальникові на умовах та у розмірі передбачених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 13 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір надання банківських послуг № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 8300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Копіями анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, умов та правил надання банківських послуг підтверджується, що [PERSON] була ознайомлена та згодна з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами, та погодилась, що вказані документи становлять договір надання банківських послуг. Не заперечував факт отримання кредиту і в судовому засіданні представник відповідача. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його користування, а також неустойку. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику суму кредитних коштів, визначену умовами договору. Разом з тим, користуючись кредитними коштами, [PERSON] порушувала строки сплати заборгованості по кредиту. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 11 жовтня 2016 року становить загальною сумою 14366 грн 53 коп, з якої: 6300,45 грн - заборгованість за кредитом; 3719,10 грн по процентам за користування кредитом; 4346,98 грн нараховано пені за прострочене зобов'язання. Даний розрахунок відповідає умовам договору та відповідачем не оспорюється. Крім того, що стосується укладеного між сторонами у даній справі кредитного договору та його складових, то суд наголошує, що підписавши анкету-заяву, відповідач дав свою згоду на те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надав. При цьому, особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, відповідач не заявляла. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що між банком та відповідачем від 13 жовтня 2008 року був укладений кредитний договір з вищезазначеними умовами, який виконувався сторонами. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом в постанові від 21 березня 2018 року справа №441/569/17. Позовні вимоги заявлені позивачем в межах позовної давності, що підтверджується розрахунком заборгованості, відповідно до якого прострочені вимоги вперше за договором нараховано відповідачу 01 січня 2016 року (а.с. 6-14) та копією поштового повідомлення за №0013600108622294, відповідно до якого позов направлено до суду банком 30 листопада 2016 року (а.с. 60). Таким чином вимоги позову про стягнення з відповідача 14366 грн 53 коп заборгованості підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача про наявність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки суд вважає належним чином необгрунтованими та непідтвердженими достатніми доказами. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 500 грн. 00 коп. і штрафу в сумі 760 грн 83 коп, пені в розмірі 850 грн, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 4346,98 грн пені за прострочене зобов'язання. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 850 грн пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн (фіксована частина) та 760,83 грн (процентна складова). Указане свідчить про те, що позивачем нараховано двічі пеню, а також штраф за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн в розмірі 850 гривень та штрафів 500 грн (фіксована складова) та 760 грн (процентна складова). Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 1201 грн 48 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 87,19 % від 1378 грн.

Outcome: partial