Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» ( далі банк ) звернувся до суду позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 65824,49 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що сторонами 21 вересня 2006р. укладено споживчій кредит на суму 3168,00 грн. зі сплатою за користування кредитом 24 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 21 вересня 2007 року. Відповідач у відповідності з договором, зобов'язався за кредитним договором не виконувались і тому у нього утворилась заборгованість яка складається зі: заборгованості по кредиту - 3137,50 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 16028,53 грн. , заборгованості по комісії за користування кредитом - 513,24 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 42534,53 грн., штрафу ( фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу ( процента складова) в розмірі 3110,69 грн. Рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 24 січня 2014 року у задоволені позовних вимог банку відмовлено. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд виходив з того, що спірний договір укладено 21 вересня 2006 року строком до 21 вересня 2007 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 12 листопада 2013 року, тобто поза межами позовної давності. Оскільки сплив строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги і ці обставини визнано судом підставою для відмови у позові. В апеляційній скарзі банк, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що законодавством чітко та однозначно врегульовано, що підставою застосування позовної давності є виключно на це заява сторони у спорі під час розгляду справи у суді першої інстанції. Такої заяви від відповідача до суду першої інстанції не надходило. В судовому засіданні представник банку доводи апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся особисто телефонограмами, зареєстрованими у журналах телефонограм №1 за №3362 та за №№ 5084,6157. Апеляційний суд визнає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що сторонами від 21 вересня 2006 року укладено кредитний договір за № ОСЮЛ/КХ01290014 про надання споживчого кредиту, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 3168,00 грн. зі сплатою 24% річних. Строк дії договору до 21 вересня 2007 року. З представленого банком розрахунку заборгованості станом на 07.10.2013р. відповідач в порушення зобов'язань не виконує умови кредитного договору у зв'язку з чим банком заявлено вимога про стягнення заборгованості в розмірі 65824,49грн., яка складається зі : заборгованості за кредитом - 3137,50 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 16028,53 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 513,24 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 42534,53 грн., штрафу ( фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу ( процентна складова) в розмірі 3110,69 грн. Відмовляючи у позові з підстав спливу строку позовної давності на час звернення банку до суду, суд першої інстанції виходив з роз'яснень пункту 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» щодо застосування положення п 7 ч 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк якого минув. Але апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст..213,214 ЦПК України і тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції вирішуючи спір ухвалив заочне рішення, т.т розглянув справи за відсутністю відповідача. Це підтверджується і журналом судового засідання. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Від відповідача такою заяви до суду не надійшло. Пункт 7 ч.1 ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув враховуючи положення ч.11 цієї статті даного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту. Відповідно до ч.1,3 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Аналіз приведених норм вказує, що банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості нарахованої за договором, за яким сплинула позовна давність на вимогу щодо повернення кредиту, процентів за користування кредиту та інше. Вирішуючи спір, суд першої інстанції тільки за заявою стороні у спорі має право застосування позовної давності до вимог по яким такий строк сплинув і

Outcome: partial