Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Національна академія внутрішніх справ в червні 2016 року заявили позов про стягнення з [PERSON] 19639,17 коп. на відшкодування витрат пов'язаних з утриманням в навчальному закладі. Позов обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору про надання освітніх послуг. Представник позивача Кунцевич О.О. в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, просив їх задовольнити за підстав наведених в позовній заяві. [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю доказами, а також подав заяву про застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя і заявив, що позов обґрунтовано неналежними та недопустимими доказами, а також поставив під сумнів правомочність позивача заявити даний позов. Судом встановлено таке. Наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22.07.2006 р. №72 [PERSON] з 01.09.2006 р. зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (далі - КНУВС) (а.с. 13). Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС). Згідно з розпорядженням, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ. 05.12.2007р. КНУВС, ГУ МВС України в місті Києві, та [PERSON] уклали Договір №Кв-05 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до Договору, відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01.09.2006р. по 18.06.2010 р. відповідач перебував на державному забезпеченні, йому надавалось за державний кошт харчування, речове майно, грошове утримання та житло. Згідно з розрахунками позивача, на утримання відповідача, за період навчання, витрачено 19639,17 коп. Наказом НАВС від 18.06.2010р. №466 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в місті Києві. Відповідно до п. 2.3.6. Договору, відповідач зобов'язався у разі звільнення з ОВС по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами передбаченими п. 3 Договору відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення з ОВС за власним бажанням. Відповідно до п. 4.1. Договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Згідно з п. 4.4. Договору, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх суми здійснюється у судовому порядку. Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 23.05.2012р. №275 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішні справ на підставі поданого ним рапорт, за власним бажанням, тобто звільнено до закінчення терміну визначеного п. 2.3.6. Договору, за підстави що не звільняє його від відповідальності визначеної цим же пунктом договору. Оскільки, відповідач відмовляється в добровільному порядку відшкодувати витрати на утримання в навчальному закладі відповідно до вказаних зобов'язань за Договором, то суд приходить до висновку, що права позивача порушені і він вправі розраховувати на судовий захист. При цьому, суд визнає, що вимоги позову правильно засновані на приписах ст.ст. 526, 610, 611, 623, 627, розмір вимог достатньо обґрунтовано доказами, а їх розрахунок правильно здійснено у відповідності до Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 01.03.2007р. №313. Одночасно суд відхиляє доводи відповідача на свій захист, як такі, що суперечать доказам у справі. Разом з тим, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, застосувавши до спору наслідки пропуску позивачем строків позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав. Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До правовідносин, що виникають з кредитних зобов'язань застосовується загальний строк позовної давності в три роки (ст. 257 ЦК України). Інших строків сторони не погодили. Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Виходячи з договору, обов'язок відшкодувати витрати на утримання в навчальному закладі у відповідача виникає з дня його звільнення з органів внутрішніх справ, а відповідно право вимоги про стягнення цих витрат виникає у відповідача з дня наступного після звільнення позивача зі служби, тобто з 19.06.2010 року. Отже, позов заявлено з пропуском строків позовної давності. Доводи позивача, про те, що сплив строків позовної давності, за обставин справи, розпочався з дня коли йому стало відомо про порушення прав (позивач отримав повідомлення з місця служби відповідача 10.10.2013р.), судом відхиляються, оскільке це суперечить договору. Не можуть вказані обставини слугувати і підставою для переривання чи поновлення строків позовної давності. Так, з дня отримання повідомлення про звільнення відповідача у позивача було достатньо часу для реалізації права на звернення до суду. Крім того, за договором обов'язок повідомити позивача про звільнення покладено на сторону договору, а саме на замовника - ГУ МВС України в м. Києві, а тому неналежне виконання обов'язків однією з сторін договору не повинно позбовляти іншу сторону її прав та інетересів визначених цим договором та законом. До того ж, з огляду на договір, відповідач є найменш захищеним суб'єктом договірних відносин. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, суд приходить до висновку про застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності, як підставу для відмови в задоволенні позову. За наведеного рішення, витрати понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають зарахуванню до відповідного бюджету держави відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed