Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором станом на 08.06.2015 р. в сумі 2 319 142,60 дол. США, що згідно курсом НБУ станом на 08.06.2015 року становить 48 733 797,00 грн. Вимоги мотивує тим, що 13.05.1994 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 15 000,00 дол. США зі строком користування до 13.06.1994 року. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США. Проте [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором порушив, що призвело до виникнення заборгованості. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.05.2016 року цивільну справу передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 74). Представник позивача суду подав заяву з проханням розглянути справу без участі представника банку, у заяві зазначив, що позов підтримує, просить задовольнити вимоги та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як убачається із матеріалів справи, 13.05.1994 року між АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США зі строком користування до 13.06.1994 року (а.с. 4-5). Отже, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР у редакції від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 161 ЦК УРСР, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит в сумі 15 000,00 дол. США на строк 30 днів з 13 травня 1994 року по 13 червня 1994 року. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, позичальник повертає кредит в обумовлений вище строк з виплатою 50 (п'ятдесят) % річних, що становить 625,00 (шістсот двадцять п'ять) доларів США в наступні строки: 625,00 дол. США до 13.06.94 року включно. Згідно із п. 2.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується повернути кредит в обумовлений вище строк з виплатою відсотків та сплатити в повній сумі відсотки за кредит у випадку дострокового погашення ссуди або розірвання договору з ініціативи позичальника. Відповідно до ст. 162 ЦК УРСР, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. За повідомленням позивача відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, у зв'язку з чим на адресу [PERSON] ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» надсилалася вимога від 20.05.2015 р. про погашення боргу (а.с. 8). За заявленими вимогами ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 08.06.2015 року у розмірі 2 319 142,60 дол. США, що за курсом НБУ станом на 08.06.2015 року становить 48 733 797,00 грн. Позивач також зазначає, що ним було пропущено строк позовної давності, який просить поновити у зв'язку із тим, що постановою Правління НБУ № 339 від 10.06.2014 року відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Тому Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» лише у серпні 2015 року було виявлено прострочену заборгованість [PERSON] за кредитним договором. Відповідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Як зазначено вище, умовами укладеного між сторонами кредитного договору визначено строк погашення відповідачем кредиту 13.06.1994 року (а.с. 4). Відповідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За нормою ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. З урахуванням викладеного порушення прав АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору відбулося з 14.06.1994 року, тобто з вказаного часу у позивача виникло право на позов, проте з даною позовною заявою ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» звернулося лише 31.08.2015 року, про що свідчить поштовий штемпель на конверті (а.с. 18). Посилання позивача на те, що лише у серпні 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» було виявлено прострочену заборгованість відповідача за укладеним між сторонами кредитним договором, як на поважну причину пропуску строку позовної давності, суд до уваги прийняти не може, оскільки з моменту невиконання зобов'язань [PERSON] за укладеною з ним угодою пройшов досить тривалий час, протягом якого позивач, як юридична особа, не був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав. Отже, за викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Outcome: dismissed