Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 18 липня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKLNF2.45775.001, за яким банк надає відповідачу кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 120000 гривень на споживчі цілі строком до 17 липня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% річних, зі сплатою комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00% від суми ліміту кредитування та комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00% від суми збільшення ліміту кредитування (у випадку його збільшення), зі сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0% від суми ліміту кредитування по договору щомісяця в період сплати. [PERSON] в повній мірі виконав умови кредитного договору, надавши [PERSON] кредит. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ ВБР та [PERSON] 18.07.2012р. був укладений договір поруки № PX029031.45779.002, згідно якого він прийняв на себе відповідальність по зобовязанням [PERSON] у повному обсязі, у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязань за кредитним договором. Однак відповідачі вказаних умов договору не виконали, у звязку із чим заборгували позивачу станом на 02.12.2015 року 71635,61 гривень, у тому числі прострочена заборгованість по тілу кредиту 36649,24 грн., прострочена заборгованість за процентами 17346,85 грн., сума пені 17639,52 грн. та до теперішнього часу борг не сплачують. Просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму боргу на користь позивача. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи через оголошення в газеті, в судове засідання не зявилася, про причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. У звязку з неявкою судове засідання відповідачів, суд за наявності письмової згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч. 2 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч. 4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18 липня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKLNF2.45775.001, за яким банк надає відповідачу кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 120000 гривень на споживчі цілі строком до 17 липня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% річних, зі сплатою комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00% від суми ліміту кредитування та комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,00% від суми збільшення ліміту кредитування (у випадку його збільшення), зі сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0% від суми ліміту кредитування по договору щомісяця в період сплати. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ ВБР та [PERSON] 18.07.2012р. був укладений договір поруки № PX029031.45779.002, згідно якого він прийняв на себе відповідальність по зобовязанням [PERSON] у повному обсязі, у випадку невиконання зобовязань за кредитним договором. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Суд вважає, що Кредитний договір № MKLNF2.45775.001 від 18 липня 2012 року оформлено відповідно до вимог цивільного законодавства, скріплено підписами працівника банку та печатками з однієї сторони і підписами відповідача [PERSON] з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Ч. 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. В сенсі п.1 ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 625 цього кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. При цьому ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п.6.1 кредитного договору за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п.1.1.3 договору (22%) від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Згідно п. 6.3 кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. За ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) Ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 02 грудня 2015 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором перед позивачем за сумою наданого кредиту в розмірі 71635,61 гривень, у тому числі прострочена заборгованість по тілу кредиту 36649,24 грн., прострочена заборгованість за процентами 17346,85 грн., сума пені 17639,52 грн. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок невиконання зобовязань за Кредитним договором, позивачем 13 жовтня 2015 року на адресу відповідачів [PERSON] (м.Маріуполь, вул.Сєдова, 123/25) та [PERSON] (м.Маріуполь, вул.Сєдова, 123/25) направлялись вимоги № 7931 та № 7930 відповідно, про повернення заборгованої суми кредиту, процентів по кредиту, пені. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в статті 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. У п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом», район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і до цього переліку включено м. Маріуполь Маріупольської міської ради. Згідно даних Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполя ГУ ДМС України в Донецькій області інформація про місце реєстрації відповідача [PERSON] відсутня, проте згідно паспортних даних останнім місцем реєстрації відповідача є місто Маріуполь, вулиця Сєдова, будинок 123/25, що суд й приймає до уваги при застосуванні Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно матеріалів справи відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. 123/25. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки на теперішній час м. Маріуполь згідно затвердженого переліку є територією, де проводилася антитерористична операція, то визначені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції, розповсюджуються на відповідачів [PERSON] та [PERSON] і звільняють їх від обов'язку по оплаті пені на користь ПАТ «ВБР», з урахуванням положень ст.5 ЦК України та ст. 58 Конституції України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВБР» про солідарне стягнення з відповідачів суми пені у розмірі 17639,52 гривень не підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи той факт, що суду не було надано доказів щодо належного виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, то суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВБР» про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню за виключенням нарахованої пені, внаслідок чого з відповідачів на користь ПАТ «ВБР» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 36649,24 гривень, сума заборгованості за процентами 17346,85 гривень, а всього 53996,09 гривень. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки в інтересах ПАТ «ВБР» до суду зверталася уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, клопотання якої про відстрочення сплати судового збору було задоволено ухвалою суду, суд стягує з відповідачів на користь держави в рівних частках судовий збір в розмірі 1218,00 гривень, по 609 гривень з кожного.

Outcome: partial