Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Ободівська сільська рада Тростянецького району Вінницької області, в особі сільського голови Ременюка К.В., звернулись до суду з позовом до [PERSON] про примусове звільнення із самовільно зайнятого приміщення комунальної власності Ободівської територіальної громади. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що на території Ободівської сільської ради, в [ADDRESS], розташоване майно комунальної власності - приміщення сараю, який належить територіальній громаді с. Ободівка, в особі Ободівської сільської ради, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.11.2005 р. ( Серія [NUMBER]). Житель с. Бережанка, гр. [PERSON] ( [ADDRESS]) без будь - якого на те дозволу, здійснив самовільний захват приміщення комунальної власності - сарай, який наданий на підставі рішення сесії сільської ради 5 скликання , в господарське користування Бережанському ДНЗ «Сонечко». Комісія із представників сільської ради та депутатів ради, 11 грудня 2015 року здійснила огляд вищевказаного приміщення та виявила, що вищевказане приміщення сараю дійсно самовільно зайняте гр. [PERSON] для своїх побутових потреб. Виконавчий комітет сільської ради, в особі сільського голови Ременюка К.В. , неодноразово звертався до гр. [PERSON] із клопотанням звільнити дане приміщення, але він ухиляється від виконання вимог сільської ради та продовжує використовувати його у власних цілях. З метою відновлення законних прав та інтересів Ободівської територіальної громади, виконком сільської ради звертався до керівництва Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області та до Тростянецького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області із клопотанням посприяти у вирішенні питання звільнення приміщення сараю із незаконного володіння. У своїй відповіді Бершадська місцева прокуратура рекомендує виконкому Ободівській сільській раді , за вирішенням свого питання звернутися із позовом до суду. В зв'язку з чим просили суд прийняти рішення, згідно з яким зобов'язати гр. [PERSON] звільнити вищевказане приміщення та повернути його відповідно до Акту приймання - передачі територіальній громаді та стягнути із Відповідача на користь виконавчого комітету Ободівської сільської ради, кошти в сумі 1600, 00 грн. - витрати на судовий збір. В судовому засіданні представник позивача Гукал Т.А. свої вимоги підтримала, за обставин викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що майно про яке йде мова в позові, а саме сарай, відноситься до комунальної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.11.2005 року. В даному свідоцтві зазначено майно: тип об'єкта - будинок, триквартирний житловий, адреса об'єкта [ADDRESS]. Загальною площею 231,1кв.м., житловою площею 153,2кв.м., вхідний майданчик «а», сарай «Б». В подальшому будинок виключено з комунальної власності та передано в приватну власність працівників СТОВ «Світанок». Громадянина [PERSON] зобов'язано за власні кошти виготовити проектну документацію на квартиру. Рішенням 19 сесії 5 скликання від 15.10.2009 року включено в цілісний майновий комплекс Бережанського ДНЗ необлаштоване нерухоме нежитлове приміщення сараю(бувшої кочегарки), яке довгий час не використовувалось. Передано в оперативне управління Бережанському ДНЗ приміщення сараю(бувшої кочегарки) для задоволення потреб ДНЗ, яке знаходиться в [ADDRESS]. Громадянин [PERSON] самовільно зайняв дане приміщення та використовував його для власних потреб. На неодноразові звернення представників сільської ради, депутатів не реагував, що підтверджується відповідними актами. Крім того зазначила, що Свідоцтво про право власності від 24.11.2005 року на даний час дійсне, адже там є як житловий будинок так і сарай, який залишився в комунальній власності громади. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив, раніше подане заперечення підтримав в повній мірі, просив відмовити в позові. Представник відповідача адвокат Дудін Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що що стосується суті позову то варто зазначити, що позовні вимоги не можуть бути задоволені в принципі, оскільки виконати рішення суду з формулюванням «звільнити вищевказане приміщення та повернути його відповідно до акту приймання-передачі територіальній громаді» неможливо через його абстрактність та невизначеність. Позивач не наводить жодного доказу про те, що відповідач використовує саме той сарай, який знаходиться у власності територіальної громади с. Ободівка в особі Ободівської сільської ради. Для вищевказаного твердження відсутнє підґрунтя, оскільки будь-якого документу чи посилання на докази в підтвердження такої обставини в позовній заяві чи додатках до неї немає. Позовна вимога є абстрактною, адже не зазначено конкретно яке саме майно позивач вважає самовільно зайнятим відповідачем, яка площа даного майна. Твердження представника позивача про дійсність Свідоцтва про право власності від 24.11.2005 року вважає помилковим, оскільки воно на сьогоднішній день недійсне відповідно до рішення 19 сесії 5 скликання Ободівської сільської ради Тростянецького району. Крім того зазначив, що земельна ділянка орієнтованою площею 0,04га, на якій розташований сарай, знаходиться за межами населеного пункту, тобто вони не мають право розпоряджатись даною земельною ділянкою. В зв'язку з чим просив відмовити в позові та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати. Заслухавши доводи та пояснення сторін і їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При розгляді справи суд повинен всебічно та повно дослідити всі обставини справи, з метою усунення всіх суперечностей, розглянути всі доводи сторін та винести обґрунтоване, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3 ст.213 ЦПК України). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Згідно зі ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме й нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл та селищ. Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 60 ч.ч.1,2,5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Як встановлює ст. 30 ч. 1 п. «а» п.п. 1, 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: 1) управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; 2) облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). До такого майна, зокрема, був віднесений житловий та нежитловий фонд рад народних депутатів. Судом беззаперечно встановлено, що відповідно до Постанови від 05.09.1996 року №1060 «Про поетапну передачу у комунальну власність об'єктів соціальної сфери, житлового фонду сільськогосподарських, переробних та обслуговуючих підприємств, установ і організацій агропромислового комплексу, заснованих на колективній та інших формах недержавної власності» на підставі Акту прийому-передачі об'єктів соціальної сфери Рішенням 15 сесії 4 скликання від 20.01.2005 року Ободівської сільської ради Тростянецького району вирішено включити до об'єктів комунальної власності Ободівської територіальної громади та взяти на баланс незавершене будівництво (лазню) в с.Бережанка. В зв'язку з проживанням там спеціалістів СТОВ «Світанок» перевести незавершене будівництво лазні в незавершене будівництво житлового фонду(а.с.47). На підставі вищевикладеного рішення гр. [PERSON] зобов'язано за власні кошти виготовити проектну документацію на квартиру(а.с.46). Як стверджує позивач на території Ободівської територіальної громади знаходиться комунальне майно громади - приміщення сараю ( бувшої кочегарки), яке належить територіальній громаді на підставі Свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 24.11.2005 року ( серія [NUMBER])(а.с.13) Відповідно до ст. 327 ЦКУ- територіальні громади і створювані ним органи мають право здійснювати щодо цього майна будь - які дії, які не суперечать закону. Вони можуть передавати об'єкти комунальної власності в тимчасове або ж постійне користування, здавати їх в оренду тощо. Відповідно до п. 31 ст. 26 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» - сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Рішенням 19 сесії 5 скликання від 15.10.2009 року, сільська рада передає вищезазначене приміщення сараю(бувшої кочегарки) в оперативне управління Бережанському ДНЗ «Сонечко», для задоволення потреб дошкільного навчального закладу, яке знаходиться в [ADDRESS]. ( а.с.49) Актом від 26.11.2015 року складеним членами виконкому Ободівської сільської ради та в присутності депутатів комісією встановлено факт самовільного заняття приміщення сараю, яка надана для господарського користування Бережанському ДНЗ «Сонечко» жителем [ADDRESS], гр.[PERSON](а.с.11). Жителю с.Бережанка [PERSON] Ободівськю сільською радою Тростянецького району надсилався припис про необхідність звільнення приміщення сараю(бувшої кочегарки), яка знаходиться в [ADDRESS].(а.с.8) Виконком Ободівської сільської ради в особі голови Ременюка К.В. звертались до правоохоронних органів та прокуратури з проханням посприяти звільненню сараю із незаконного володіння та відновлення законних прав та інтересів Ободівської територіальної громади(а.с.5,6,7,9). Актом від 11.12.2015 року, складеним комісією в складі сільського голови Ременюка К.В., землевпорядника Христич О.І., секретаря Пентюка О.В., депутатів Тихончак М.М, та Мельник Н.М, встановлено, що станом на 11.12.2015 року гр.[PERSON] самовільно зайняте приміщення сараю не звільнив(а.с.10). Згідно ст. 33 Закону України « Про комунальну власність в Україні» - право комунальної власності територіальної громади гарантується Конституцією України і захищається цим та іншими законами на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України Органи місцевого самоврядування мають право на захист у суді своїх прав власника згідно із законодавством України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦКУ), ( ст. З ЦПК України). Відповідно до п. 2 ст. 36 закону України « Про комунальну власність в Україні»- територіальні громади і від їх імені та в їхніх інтересах органи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду з позовом про притягнення до відповідальності фізичних та юридичних осіб, які завдають збитки конкретним об'єктам комунальної власності, та на відшкодування завданої їм майнової та моральної шкоди. Відповідно до наданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.11.2005 року встановлено, що до майна комунальної власності належало триквартирний житловий будинок, загальною площею 231,1кв.м., житловою площею 153,2кв.м., вхідний майданчик(а), сарай Б.(а.с.13). В даному будинку проживають 3 сім'ї: Квартира за № 1 - гр. [PERSON] - загальна площа квартири становить 83, 3 кв. м. Квартира за № 2 - гр. [PERSON] - загальна площа квартири становить 102,1 кв.м.; Квартира за № 3 - гр. [PERSON] - загальна площа квартири становить 44,9 кв. м. В подальшому отримавши дозволи на приватизацію квартир згідно рішення 19 сесії 5 скликання Ободівської сільської ради (а.с.53), квартири в будинку [ADDRESS] (а.с.43-45). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка Ременюк К.В. зазначив, що він являється сільським головою Ободівської сільської ради Тростянецького району. Після відповідних змін у законодавстві, що стосуються передачі майна колективних сільськогосподарських підприємств у комунальну власність, відповідно до Акту прийому-передачі об'єкти соціальної сфери були передані на баланс сільської ради в тому числі було передано незавершене будівництво лазні та котельні. В подальшому приміщення лазні передано в житлові квартири 3 особам, які писали заяви про надання житла, в тому числі і відповідачу [PERSON] Йому було передано тільки квартиру №1, а сарай, що знаходиться біля будинку - це підсобне приміщення дитячого садка. [PERSON] незаконно прибудував до даного сараю житлове приміщення і тим самим захопив сарай у незаконне володіння. Дане незавершене будівництво лазні та сараю(бувшої котельні) в період 2003-2005 роки передано на баланс сільської ради як об'єкти соціальної сфери. В подальшому після розгляду заяв громадян, які працювали в СТОВ «Світанок» та потребували житла рішенням сесії було вирішено передати приміщення лазні в приватну власність -2 квартири та одну квартиру в комунальній власності для необхідності. Коли вселився відповідач не пам'ятає, однак на час передачі квартири на баланс сільської ради він проживав зі своєю сім'єю у своєї тещі. Після того, як сільська рада оформили право власності на дане житлове приміщення відповідно до Свідоцтва про право власності гр. [PERSON] подав заяву до виконкому, в якій йшла мова лише про квартиру, мова про котельню не йшлась. Відповідно рішенням сесії йому надали квартиру. На приміщення про яке йде мова в позовній заяві, тобто сарай чи котельня відповідної технічної документації немає, також немає документів на земельну ділянку. Вона належить комунальній власності на підставі Акту прийому-передачі складеного в 2005 році. Коли передавали майно жодного документа не було, на сьогоднішній день також немає документів. Вони не знають достовірно, яка площа сараю чи котельні, як вона називалась раніше, просто дане приміщення так назване в акті, так його і називають до тепер. Дійсно існують розбіжності в написанні назви об'єкта, зокрема в акті прийому-передачі зазначено котельня без вказівки на площу, місце розташування, адреси, а в Свідоцтві про право власності сарай. Крім того вважає, що Свідоцтво про право власності від 24.11.2005 року на сьогоднішній день не скасоване і не змінено, адже в ньому залишився сарай, який знаходиться в комунальній власності громади с.Ободівка. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що він працював разом з [PERSON] в СТОВ «Світанок», останній працював охоронником. Свідок стверджує, що періодично входив до членів правління, та знає, що ще до того, як передали приміщення недобудованої лазні та котельні на баланс сільської ради, дане майно належало СТОВ «Світанок». Саме приміщення лазні не функціонувало, а котельня спочатку опалювала садочок, потім припинили. Приміщення лазні та котельні будував колгосп, тому і розпоряджались ним. [PERSON] було подано заяву до правління та рішенням правління надано дозвіл на користування котельнею, ще до того, як лазню та котельню передано на баланс сільської ради. Свідок стверджує, що особисто голосував за надання дозволу на користування котельнею. [PERSON] з сім'єю проживав в даному будинку ще до того, як майно передано на баланс сільської ради. Після того в квартирі по факту взагалі проживала сім'я лише [PERSON], адже інші власники з особистих причин не проживали в будинку. Потім все майно рішенням правління передано на баланс сільської ради і не виникало питання, яке саме майно, адже він один там проживав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був членом правління СТОВ «Світанок» і працював в ньому разом з [PERSON], який працював охоронником та як молодий спеціаліст не мав особистого житла. До майна господарства входило і занедбане приміщення лазні, яке в подальшому розділили на три квартири та виділили одну [PERSON] Потім він подав до правління заяву про надання в користування котельні. Правління надавало згоду на проживання в квартирах та на підставі рішення правління [PERSON] вселявся до житлового приміщення. Саме приміщення котельні було в занедбаному стані, після того, як рішенням правління [PERSON] надано дозвіл на користування, він відреставрував її та використовував для власних потреб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Допитані свідки підтвердили, що відповідач [PERSON] отримав дозвіл на користування приміщенням котельні ще до того, як воно було передане на баланс сільської ради, користувався ним добросовісно. Сам сільський голова Ременюк К.В. стверджує, що немає підтверджень, що саме даний сарай, а це бувша котельня, передано на баланс сільської ради відповідно до акту прийому-передачі. Згідно вимог ч.4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на його нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Згідно п.4 Постанови Пленуму обумовлено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлю, споруди , іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотиним порушенням будівельних норм і правил. Згідно ч.1 ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міста, крім іншого, належить розпорядження землями територіальної громади. Принагідно зазначимо, що земля на якій розміщений сарай, що являється предметом спору у даній справі, знаходиться за межами населеного пункту с.Ободівка та с.Бережанка, тому поділ та виділення даної земельної ділянки не входить до компетенції органів місцевого самоврядування. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України. Аналізуючи вищевказані норми закону, беручи до уваги пояснення свідків, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про те, що дійсно позовні вимоги не вмотивовані, не зазначено конкретно яке приміщення слід вважати самовільно зайнятим відповідачем та слід звільнити. Крім того, суд не бере до уваги в якості належного доказу свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.11.2005 року, адже в подальшому рішенням сесії було внесено зміни в порядок розподілу власності на житлове приміщення та відповідно змінено форму власності житлового приміщення. Позивачем не надано суду жодного доказу, що саме даний сарай позначений в свідоцтві літерою «Б» який являється предметом позову, тобто саме дане приміщення відповідач [PERSON] самовільно захватив без будь-яких дозволів. Крім того позивачем не додано акту прийому-передачі на баланс всього майна, що являється доказом по справі про підтвердження саме якого майна. В зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Окрім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2017 року адвокат Дудін Л.В. взяв на себе зобов'язання представляти інтереси [PERSON] в Тростянецькому районному суді під час розгляду вказаної справи по суті, надання консультацій, підготовку документів. Відповідно до квитанції від 06.02.2017 року наданої адвокатом Дудіним Л.В сума оплати за надання консультаційних послуг, виконання доручення та представництва в суді складає 5000грн. (а.с.32). Судом враховано вимоги Закону України від 20.12.2001 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. А тому, відшкодуванню на користь відповідача з позивача підлягають витрати на правову допомогу адвоката в повному розмірі 3 000,00 грн.

Outcome: approved