Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Нововодолазька районна державна адміністрація Харківської області як органу опіки та піклування, що діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити останню батьківських прав стосовно її дітей. Позовна заява мотивована тим, що на обліку Служби у справах дітей перебуває сім`я [PERSON] , як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Відповідач, має четверо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають у [ADDRESS] . Як зазначив позивач сім`я опинилась у складних життєвих обставинах у зв`язку з тим, що мати дітей ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, їх здоров`ям та життям не цікавиться, не створює належних умов для їх проживання та розвитку, залишає дітей на тривалий час без коштів та продуктів харчування. Весь час діти знаходяться у пригніченому стані, батьки у дітей різні, хто з них де знаходиться невідомо. Восени 2017 році мати дітей разом із своїм співмешканцем залишила дітей на бабусю без коштів для існування та зникла у невідомому напрямку на півроку. 12 березня 2018 року було здійснення обстеження умов проживання родини під час якого комісією виявлено, що діти знаходились вдома з бабусею, мати з ними не проживає. На момент обстеження встановлено, що в будинку холодно, бо вийшло з ладу опалення, коштів та продуктів харчування не має. У зв`язку з чим, виконавчим комітетом Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області було прийнято рішення від 12 березня 2018 року № 8 «Про негайно відібрання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від матері [PERSON] » та діти були влаштовані до дитячого відділення Комунального закладу охорони здоров`я «Нововодолазька центральна районна лікарня». З 22 березня 2018 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було влаштовано у Комунальний заклад «Харківський обласний цент соціально психологічної реабілітації дітей». З часу відсутності матері дітей родиною опікувались Охоченська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, місцеві сільськогосподарські підприємства, а також небайдужі люди. У зв`язку з чим було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітніх дітей та неповнолітнього сина. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2018 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С.В. Ухвалою від 22 травня 2018 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Мащенко С.В. та відкрите загальне позовне провадження. Строк відрядження судді Мащенко С.В. закінчився 06.08.2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 20.09.2018 року за № 1002 призначено повторний\~автоматизований розподіл\~судової справи\~й згідно\~відповідному протоколувід 20.09.2018 року, цивільну справу з єдиним унікальним № 631/320/18 (провадження № 2/631/604/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 21 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Уповноважені представники позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, далі пояснення аналогічні тим, що містяться у позовні заяві, зазначивши, що на їх думку, [PERSON] не спроможна створити належні умови для проживання, виховання та навчання дітей, оскільки вона ніде не працює, фактичне місце її перебування не відоме, за час її відсутності є відомості, що вона притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжок, по півроку не з`являється за місцем проживання, залишає дітей на бабусю без елементарних засобів існування та не цікавиться життям та розвитком своїх дітей. З 22 березня 2018 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було влаштовано у Комунальний заклад «Харківський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей», а [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 3», де останні перебувають досі, окрім старшого сина [PERSON] , якого влаштували на навчання у місті Харкові. На думку позивача, вказані дії свідчать, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, що є підставами для позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлася,\~окрім одного\~разу у\~підготовче судове\~засідання,\~що відбувалось\~04.01.2019\~року.\~Про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялась\~відповідно до\~вимог Цивільного\~процесуального законодавства\~України за\~адресою місця\~реєстрації,\~вказаною у\~довідці Відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~ГУ ДМС\~України в\~Харківській області\~(а.с.\~28),\~а також\~за адресою,\~яку вона\~вказала у\~судовому засіданні,\~у тому\~числі шляхом\~надсилання смс\~ повідомлень\~відповідно до\~її заяви.\~Згідно з\~даними поштових\~відділень судові\~повістки повернулися\~на адресу\~суду з\~відміткою про\~неможливість вручення\~ «за\~закінченням встановленого\~строку зберігання»,\~за таких\~обставин,\~відповідно до\~частини 1\~статті 131\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~відповідач [PERSON] вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 14 червня 2019 року відповідач не\~з`явилась,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялась\~шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 31.05.2019 року (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/719990/) . Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач відповідно до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не подала, за час розгляду справи у суді не цікавилась ходом її розгляду, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи\~доказів\~(постановляє\~заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представників позивача, а також показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 21.03.2018 року (а.с. 12), малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 13.05.2014 року (а.с. 10), малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції 14.11.2006 року (а.с. 11), а також неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом реєстрації актів громадського стану Харківського обласного управління юстиції 26.06.2002 року (а.с. 8). Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 0001980199, сформованого 21 березня 2018 року о 14 годині 21 хвилини 28 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження [INFO] [PERSON] вбачається, що відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 24). З копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00019778110, сформованого 17 березня 2018 року о 12 годині 22 хвилини 39 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження [INFO] [PERSON] вбачається, що відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 23). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00019778755, сформованого 17 березня 2018 року о 14 годині 09 хвилин 27 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження [INFO] [PERSON] вбачається, що відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 21). Відповідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00019778704, сформованого 17 березня 2018 року о 14 годині 02 хвилини 16 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження [INFO] [PERSON] вбачається, що відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 22). Судом встановлено, що [PERSON] , 1985 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та має наступний склад родини: мати [PERSON] , 1951 року народження, син [PERSON] , 2002 року народження, донька [PERSON] , 2006 року народження, донька [PERSON] , 2014 року народження, син [PERSON] , 2017 року народження, який за даною адресою не зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою Охоченською сільською ради Нововодолазького району Харківської області 17 грудня 2018 року за № 713 (а.с. 69). Із пояснень представників позивача, судом встановлено, що сім`я [PERSON] перебуває на обліку у Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області як така, що опинилась у складних життєвих обставинах через те, що остання не приділяє належної уваги своїм дітям та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по їх вихованню. 20 березня 2018 року за № 02 30/721 Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області як органом опіки та піклування було прийнято висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с. 4 5). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року\~(у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З приписів статтей\~51 та\~52 Конституції України, пункту 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей\~6, 8, 11 12 та 25 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти, які залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. До таких дітей відносяться діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в зоні проведення антитерористичної операції, та безпритульні діти. Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди Відповідно до положень частини 1\~статті 121 Сімейного кодексу України\~права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122 та\~125\~цього\~Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4\~статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3\~статті 155 Сімейного кодексу України\~відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положення пункту 2 частини 1\~статті 164 Сімейного кодексу України\~обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 вищевказаної норми права \~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).\~\~\~\~\~\~ Про свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх материнських обов`язків та нехтування їм, свідчать сукупність доказів, що міститься в матеріалах справи. Так, судом встановлено, що депутатом Охоченської сільської ради по виборчому округу № 07 Нововодолазького району Харківської області [PERSON] Любов [PERSON] в присутності свідків, неодноразово було здійснено обстеження матеріально побутових умов проживання сім`ї [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що діти мешкають разом із бабусею [PERSON] , 1951 року народження, проживають на її пенсію. Старші діти [PERSON] та [PERSON] відвідують школу. Мати дітей з ними не проживає, вихованням та доглядом за ними не займається, соціальні виплати використовує у власних цілях, про що були складені відповідні акти від 13.11.2017 року за № 701, від 26.12.2017 року № 743, від 10.01.2018 року № 20, від 26.02.2018 року № 135 (а.с. 15, 17, 19, 20, 94 96). Аналогічний акт обстеження умов проживання родини був складений 15 лютого 2018 року комісією у складі начальника та головного спеціаліста Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, секретаря Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та фахівця із соціальної роботи, якою встановлено, що на момент обстеження будинку у ньому було відключене газове опалення, у зв`язку із заборгованістю. В будинку неналежний санітарно гігієнічний стан, речі всюди розкидані, брудно (а.с. 16) 12 березня 2018 року комісією у складі голови та секретаря Охоченської сільської ради, заступника директора Охоченської загальноосвітньої школи І ІІІ ступеня було здійснено обстеження умов проживання [PERSON] , 1985 року народження та неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , про що було складено відповідний акт. В ході якого встановлено, що неповнолітні діти знаходились вдома разом із бабусею, [PERSON] вдома відсутня. Під час відвідування в будинку було холодно, опалюваний котел не працював, із продуктів харчування сім`я мала пів пачки гречки та манки, грошових коштів не було. Комісія дійшла висновку, що умови проживання та утримання матір`ю дітей в сім`ї загрожують здоров`ю та життю дітей і все це є невірним прикладом для їх виховання і вважали негайно відібрати дітей від матері (а.с. 18, 102). Виконавчим комітетом Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 12 березня 2018 року було прийнято рішення № 8 про негайне відібрання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , 1985 року народження, та подальше влаштування на лікування до педіатричного відділення Комунального закладу охорони здоров`я «Нововодолазька центральна районна лікарня» (а.с. 13). Допитана у судовому засіданні 28 лютого 2019 року в якості свідка у відповідності до вимог\~статті 230 Цивільного процесуального кодексу Українии\~та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] просила суд позбавити її доньку [PERSON] батьківських прав стосовно її дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вона взагалі не піклується про них, не займається їх вихованням та не проявляє ніякого інтересу та турботи до дітей. Свідок пояснила, що у 2017 році вона продала квартиру у місті Харкові, а на отримані гроші купила житловий будинок у селі Охоче Нововодолазького району Харківської області, куди вона разом зі своїми онуками, донькою та її співмешканцем переїхали жити весною 2017 року. Донька обіцяла змінитися, знайти роботу та почати виховувати дітей, яких вона народила від різних чоловіків, натомість, не проживши й місяця у селі Охоче, вона залишила своїх старших трьох дітей та поїхала разом із своїм співмешканцем на ім`я [PERSON] та маленьким сином [PERSON] до міста Харкова, залишивши дітей без продуктів харчування та грошей на півроку. За час своєї відсутності [PERSON] жодного разу не цікавилась життям своїх дітей, матеріальну допомогу на їх утримання не надавала, у зв`язку з чим свідок вимушена була звертатися до сільської ради за допомогою на утримання дітей. Повернувшись через півроку до села Охоче, її донька побула 2 дні, залишила молодшого сина [PERSON] , забрала усі наявні в домі грошові кошти та цінні речі та знову зникла у невідомому напрямку, залишивши дітей без елементарних засобів існування. Як зазначив свідок, за час відсутності її доньки, їм надавали допомогу небайдужі сусіди, сільська рада та сільськогосподарські підприємства району. Свідок зазначила, що на даний час дівчатка перебувають у Комунальному закладі «Харківський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей», а молодший син [PERSON] у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 3», діти не бажають бачити свою матір, оскільки вона взагалі ними не цікавиться, майже не відвідує їх та навіть останній раз вкрала у старших дітей телефони. У судовому засіданні 08 квітня 2019 року в якості свідків у відповідності до вимог\~статті 230 Цивільного процесуального кодексу Українии\~ та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, були допитані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] повідомила, що займає посаду директора ліцею у селі Охочому Нововодолазького району Харківської області, де навчалися старші діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . За час навчання дітей у школі, їх мати [PERSON] жодного разу до школи не приходила, не цікавилась життям дітей, їх успіхами у навчанні та моральному розвитку. Вихованням дітей завжди займалась їх бабуся [PERSON] , яка їх доглядала та повністю утримувала. На думку свідка, [PERSON] свідомо ухиляється від виховання своїх дітей, життя яких її взагалі не цікавить. Свідок [PERSON] розповів, що сім`я [PERSON] приїхала до села Охоче близько двох років тому. Разом із [PERSON] приїхали її донька [PERSON] , діти [PERSON] та її співмешканець. [PERSON] поводила себе добре, проте десь через місць у селі сталась крадіжка, після якої [PERSON] разом зі своїм співмешканців зникли, залишивши дітей на бабусю [PERSON] . Свідок зазначив, що у селі відповідача не було близько року, за цей час вона навідувалась лише два чи три рази. Утримувати дітей допомагали усім селом, у тому числі сільськогосподарські підприємства району - СПрАТ «Охоче» та ТОВ АК «Докучаєвські чорноземи». Також [PERSON] відмітив, що після того, як було прийнято рішення про відібрання дітей у [PERSON] , вона жодного разу до сільської ради не зверталися з питань повернення дітей. Аналогічні пояснення були надані й свідком [PERSON] у судовому засіданні. Під час розгляду справи судом окрім іншого, було встановлено, що [PERSON] не проявляє достатньої уваги та прихильності до своїх дітей. Так, листами Комунального закладу «Харківський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей» № 12 04/1178 та № 12 04/1177 від 11.12 2018 року та № 12 04/23 від 11.01.2019 року, де на даний час перебувають діти відповідача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було повідомлено, що за часу перебування дітей у закладі з 22.03.2018 року, мати [PERSON] відвідували їх 10 разів. Останній раз 23 серпня 2018 року, з вересня 2018 року мати життям, здоров`ям та розвитком дітей не цікавиться, навіть у телефонному режимі (а.с. 71, 72, 111). Зі змісту листів Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 3» № 98 від 18.12.2018 року та № 4 від 15.01.2019 року вбачається, що з 29.03.2018 року у них на вихованні знаходиться малолітній [PERSON] , [INFO] , за час його перебування у закладі мати [PERSON] періодично відвідувала дитину останній раз 09.11.2018 року, впродовж грудня 2018 року до сина не приходила, не листувалась та не телефонувала. (а.с. 70, 113). Статтею17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З цього приводу слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини\~від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно з`ясувати, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», заява № 39948/06\~рішення Європейського суду з прав людини\~\~від 18 грудня 2008 року, параграф 50). У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися,\~\~коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути\~\~санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних\~\~заходів і має оцінюватися у контексті позитивного обов`язку держави\~\~вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (справа «Савіни проти України», заява № 39948/06\~рішення Європейського суду з прав людини\~\~від 18 грудня 2008 року, параграф 52). У статті 12 Конвенції про права дитини\~від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69 V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина\~має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими\~членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України). Тлумачення частини 2\~статті 171 Сімейного кодексу України\~свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України). Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України. Неповнолітній [PERSON] в ході розгляду справи пояснив суду, що не бажає жити з матір`ю, яка їх покинула. Хлопець зазначив, що з 2016 року він з сестрами мешкають разом із бабусею. У 2017 році мати змусила бабусю продати квартиру у місті Харкові, після чого у березня 2017 року вони переїхали до села Охоче Нововодолазького району Харківської області. На його думку, матір разом із своїми співмешканцем займалися наркотиками, а також вживали їх. Після переїзду, мати народила сина [PERSON] та через деякий час поїхала зі своїм співмешканцем у невідомому напрямку і пропала на півроку. Спочатку вона декілька разів телефонувала, а потім зникла. Приїхавши через 6 місяців, вона залишила [PERSON] , забрала з дому усі гроші, золото та знову зникла. [PERSON] розповів, що за весь час відсутності [PERSON] , вона ніколи не цікавилась його життям та життям сестер, усі 16 років його виховували лише бабуся. Коли вони із сестрами потрапили до Центра соціально психологічної реабілітації, мати навіщувала їх декілька разів, та під час цих зустрічей вкрала у нього та сестри телефони. Хлопець вказав, що мати ніколи не піклувалась про них, не пралаодяг, не готувала їжу та навіть не спілкувалася, вважав за необхідне позбавити батьківських прав свою матір. Також [PERSON] зазначив, що останній раз бачив матір 13 серпня 2018 року, вона навіть не привітала його з днем народження, а коли він потрапив до лікарні у лютому 2019 року, вона його взагалі не навідувала. Також з метою з`ясування думки малолітніх [PERSON] та [PERSON] щодо доцільності позбавлення їх матері батьківських прав, судом за вхідним номером 1663/19 вх. від 05.03.2019 року було отримано лист від Комунального закладу «Харківський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей» № 12 04/194 від 03.03.2019 року, відповідно до якого встановлено, що тісного зв`язку між матір`ю [PERSON] та дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не має. Мати останнього разу відвідувала доньок 23.08.2018 року. На теперішній час діти з матір`ю не бачаться та не спілкуються, телефонних дзвінків один раз на два три тижні замало для повноцінного спілкування. Діти за матір`ю не сумують, вони сумують за братом та бабусею. [PERSON] про матір не згадує, а [PERSON] не бажає проживати разом із нею, вона хоче жити разом із бабусею [PERSON] (а.с. 144). З довідки інформації, наданою Охоченською сільською радою Нововодолазького району Харківської області за № 714 від 17 грудня 2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , зарекомендувала себе з негативного боку. Не займається вихованням своїх дітей, покинула їх на бабусю та поїхала за невідомою адресою. [PERSON] веде аморальний спосіб життя, на зауваження виконавчої влади не реагує, спілкується з особами, схильними до правопорушень. Серед жителів села авторитетом не користується (а.с. 68). Відповідач притягувалася до кримінальної відповідальності. Так, вироком Московського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року [PERSON] , [INFO] , було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 185, частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України та у відповідності до приписів частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України остаточно призначено покарання [PERSON] у виді одного року шести місяців позбавлення волі. В силу статті 75 Кримінального кодексу України звільнено від відбуття покарання з випробуванням на один рік та покладання обов`язків, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 76 Кримінального кодексу України (а.с. 184). На даний час, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена. З довідки № 2 21042019/63087 від 22.04.2019 року та листа Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області № 1948/119 87/01/20 2019, що надійшли на адресу суду 22.04.2019 року за вхідним № 2840/19 вх., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебуває у розшуку (а.с. 164 167). Крім цього, про неналежне виконання відповідачем свої батьківських обов`язків по вихованню дітей свідчить й постанова Московського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2017 року по справі з єдиним унікальним номером 643/1075/17, відповідно до якої [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за те, що остання як матір неналежне приділяла увагу вихованню свого неповнолітнього сина [PERSON] , 2002 року народження (а.с. 187). Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачка фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношення до своїх дітей, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених перешкод, не бачиться та не спілкується з дітьми, не приймає участі у їх вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться їх успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток, про їх харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, а відтак, свідомо ухиляється від виховання дітей та нехтує своїми батьківськими обов`язками. Доказів зворотнього суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Крім того, на думку суду, не бажання з боку [PERSON] піклуватися та виховувати своїх дітей, а також байдужість до них підтверджується також поведінкою відповідачки, яка достовірно знаючи про судовий процес в ході якого вирішується питання про позбавлення її батьківських прав відносно дітей, остання з січня 2019 року жодного разу не поцікавилась ходом розгляду даної справи. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд виходить, перш за все, з найкращих інтересів дітей та приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо позбавлення відповідача батьківських прав щодо її чотирьох дітей знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved