Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

На підставі частини третьої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 10 серпня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд зобовязати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачем належним йому будинком №13, що розташований по вул.Першотравневій в смт Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] послався на те, що з [PERSON] з 2003 року проживає у спірному житловому приміщенні однією сімєю без реєстрації шлюбу. У звязку з погіршенням стосунків відповідач почала чинити перешкоди в користуванні будинком, тому позивач просить задовольнити позов. Заперечуючи проти первісного позову, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що з 2003 року проживає за згодою відповідача [PERSON] в належному йому житловому будинку №13, розташованому по вул.Першотравневій в смт Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області. На реєстраційний облік за даною адресою [PERSON] поставлено не було, хоча сторони проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, спільно утримували житлове приміщення та займалися обробітком присадибної земельної ділянки. Позивач [PERSON] вважає, що за таких обставин вона, як член сімї власника житла, набула права користування ним. Оскільки це право відповідачем [PERSON] не визнається, то вона вимушена прохати суд захистити відповідне право. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені ним вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохав позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Обґрунтовуючи заперечення проти зустрічного позову, пояснив, що його відносини із відповідачем [PERSON] останні 2-3 роки погіршилися, у лютому 2015 року він залишив житло та проживає окремо, має намір створити сімю із іншою жінкою, однак проживання відповідача у належному йому будинку створює длоя цього перешкоди. Разом з цим, відповідач [PERSON] має інше житло, співвласником якого вона є та зареєстрована за адресою місця його знаходження, а тому вона у разі виселення не залишиться без місця проживання. Позицію позивача у судовому засіданні підтримав його представник та треті особи, які не заявили самостйних вимог щодо предмета спору [PERSON] і [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала та підтримала вимоги за зустрічним позовом. Пояснила, що вона, як член сімї власника житла позивача [PERSON], не може бути виселена із спірного житлового приміщення, оскільки позивач для цього не навів жодних підстав, передбачених законом. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку №13, розташованого по вул.Першотравневій в смт Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 березня 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за №К-210 (а.с.8-9). На реєстраційний облік за даною адресою поставлено [PERSON], як власника житла, та членів його сімї доньку [PERSON] і доньку [PERSON] (а.с.5,6,10). Відповідач [PERSON] та її сином [PERSON] є співвласниками квартири №4 в будинку №13, розташованого по вул.Суворова в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видано комісією по приватизації житла згідно з розпорядженням (наказом) від 29 квітня 1994 року №65 (а.с.27,35). Відповідно до довідки №182 від 13 липня 2015 року, виданої комунальним підприємством «Куйбишевський водоканал» Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], її діти донька [PERSON] і син [PERSON], невістка [PERSON], онуки [PERSON] і [PERSON] (а.с.29,33). Згідно довідки №1205 від 10 липня 2015 року, виданої виконавчим комітетом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, [PERSON] фактично проживає у будинку, який належить [PERSON] (а.с.30). Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За статтями 150 і 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями статті 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Виходячи з положень статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, сервітутні правовідносини щодо користування членами або колишніми членами сімї власника житла, які проживають разом з ним та спільно користуються з ним житлом, виникають в силу закону. Отже обовязковою підставою для їх виникнення є, зокрема, факт належності особи до члена сімї або до колишнього члена сімї власника. За правилами статей 64 і 161 ЖК України до членів сімї власника житла належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Сторонами по справі не оспорювалось та було підтверджено у судовому засіданні, що відповідач [PERSON] вселилася в спірний будинок за згоди його власника позивача [PERSON]. У спірному житловому приміщенні сторони постійно проживають разом однією сімєю, починаючи з 2003 року та по теперішній час. Як постійне спільне проживання, так й ведення спільного господарства є однією з важливих ознак фактичних шлюбних відносин. Під веденням спільного господарства слід розуміти задоволення повсякденних побутових потреб шляхом придбання продуктів харчування, приготування їжі, прибирання приміщення, прання одягу, придбання предметів спільного побуту тощо. Ведення спільного господарства не слід ототожнювати зі спільним бюджетом, однак, ведення спільного господарства свідчить про наявність спільного бюджету. Тобто жінка та чоловік обєднують свої кошти та частину їх витрачають на ведення спільного господарства. З пояснень сторін і третіх осіб, показань свідків у судовому засіданні встановлено, що на реєстраційний облік за адресою спірного житлового будинку [PERSON] поставлено не було, хоча сторони по справі проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, спільно утримували житлове приміщення та займалися обробітком присадибної земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що у відповідача [PERSON] на підставі статті 156 ЖК України виникло право користування чужим майном (сервітут). Крім того, висновок суду ґрунтується на розясненнях Пленуму Верховного Суду України, який в пункті 15 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необідно брати до уваги, що стаття 33 Коституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Сторони у судовому засіданні визнали, що за останні 2-3 роки їхні відносини погіршилися, а у лютому 2015 року позивач [PERSON] залишив належне йому житло та проживає окремо, продовжувати шлюбні відносини із відповідачем [PERSON] не збирається, має намір створити сімю із іншою жінкою, однак дані обставини, на переконання суду, самі по собі не є підставою для припинення права відповідача на користування спірним житловим приміщенням. Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) житлового будинку не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього житлового приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої і другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі №6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 року), подібне у справі №6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 року). Суд враховує, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Твердження позивача [PERSON] та його представника про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 391 ЦК України не заслуговує на увагу, оскільки норма статті 391 ЦК України не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Слід зазначити, що підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і докази, що стверджують позов. Суд не може змінювати підстави позову, а саме ті обставини на які сторони посилаються, не може з власної ініціативи витребовувати та досліджувати інші докази, крім тих, на які посилаються сторони, та про витребування яких заявлено клопотання сторін. Нормами статті 116 ЖК України передбачено, що, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Правила співжиття це правила поведінки, сукупність норм поведінки, порядок дій, правила ввічливості,встановлений порядок поведінки в основі яких лежить вихованість, шанобливе відношення до себе та до інших. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Заходи адміністративного впливу це примусові заходи, застосовувані уповноваженими державними органами та їх посадовими особами до фізичних і юридичним особам та іншим організаціям з метою попередження і припинення встановлених законом або іншим нормативно-правовим актом правил і норм у різних сферах, у тому числі в галузі охорони прав і свобод людини і громадянина, захисту всіх форм власності, забезпечення громадського порядку, державної фінансової (податкової) дисципліни, охорони навколишнього природного середовища та екологічної безпеки тощо. Заходи громадського впливу заходи виховного характеру, що здійснюються громадськими організаціями і трудовими колективами, а також колективами громадян за місцем проживання до осіб, які порушують правила співжиття, у тому числі у передбачених законом випадках, і до правопорушників. У будь якому разі, це заходи, які застосовуються з дотриманням передбаченого законом порядку, зокрема Кодексом України про адміністративні правопорушення, статутами, Положеннями про громадські організації. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі статті 116 ЖК України, і відповідно до правил статей 57-59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Позивачем [PERSON] не було надано доказів неправомірної поведінки відповідача [PERSON], що в її діях навні ознаки систематичності порушення правил співжиття та що до неї застосовувались заходи попередження та громадського впливу. Так само позивач [PERSON] не вимагав в судовому порядку виселення відповідача [PERSON], як колишнього члена сімї власника житлового будинку у відповідності до статті 157 ЖК України за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Встановивши, що між сторонами фактично мали місце шлюбні відносини, відповідач [PERSON], як член сімї власника спірного житлового будинку, має право на користування цим будинком і проживання у ньому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачки з цього житлового приміщення, а отже позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами пропорційно до задоволених вимог сторін. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. Задоволення позовних вимог [PERSON], якій судом було відстрочено сплату судового збору за предявлення зустрічного позову до ухвалення судового рішення у справі, є підставою для стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп..

Outcome: approved