Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 06.06.2016 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Уточнивши позовні вимоги в остаточній редакції від 29.05.2018 року, позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23.06.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2008-МК-39, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 22100,00 доларів США терміном до 20.06.2014 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Позичальник свої зобовязання за кредитом не виконав, внаслідок чого станом на 22.04.2016 року виникла заборгованість у розмірі 81409,39 доларів США, з яких: 17838,75 доларів США заборгованість за кредитом; 30364,07 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 33206,57 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2012 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість у розмірі 35946,64 доларів США, з яких: 20563,23 доларів США заборгованість за кредитом; 11758,52 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 3624,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Дане рішення частково виконане відповідачем, а саме: погашено тіло кредиту в розмірі 3027,06 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 3029,71 доларів США. Отже, заборгованість 81409,39 доларів США (35946,64 доларів США 6056,77 доларів США) = 51519,52 доларів США. Заборгованість до стягнення становить 42983,60 доларів США, що за курсом 25,37 відповідно службового розпорядження НБУ від 22.04.2016 року складає 1090493,93 грн., яка складається з: 302,58 доларів США заборгованість за кредитом; 18605,55 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24075,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 23.06.2013 року по 22.04.2016 року. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором 42983,60 доларів США, що за курсом 25,37 відповідно службового розпорядження НБУ від 22.04.2016 року складає 1090493,93 грн., яка складається з: 302,58 доларів США заборгованість за кредитом; 18605,55 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24075,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 23.06.2013 року по 22.04.2016 року, та судові витрати. Представник позивача письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача у своєму клопотанні від 04.10.2018 року просив відкласти судове засідання у звязку з його участю в судовому засіданні в іншому суді. У заяві від 04.06.2018 року представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У звязку з довготривалістю судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 23.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2008-МК-39, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 22100,00 доларів США терміном до 20.06.2014 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у відповідності з умовами договору та графіком погашення кредиту (а.с. 10-14). В забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором, між позивачем та відповідачем був укладений договір застави автотранспорту № 2008-МК-39 автомобілю [NUMBER] (а.с. 171-175). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-39 від 23.06.2008 року 300219,05 грн. (а.с. 208-209). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-39 від 23.06.2008 року в сумі 288197,35 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль [NUMBER] (а.с. 44-45). Вищезазначений автомобіль було реалізовано 15.09.2014 року за ціною 5735,05 доларів США, кошти направлені на р/р [PERSON] № 29095050069437 (а.с. 42). Як вбачається з виписки з рахунку № 29095050069437 кошти від реалізації автомобілю 15.09.2014 року були зараховані на: сплату пені 2867,52 доларів США, погашення заборгованості за кредитом 2867,53 доларів США (а.с. 52). Згідно розрахунку заборгованість за кредитним договором № 2008-МК-39 від 23.06.2008 року становить 42983,60 доларів США, що за курсом 25,37 відповідно службового розпорядження НБУ від 22.04.2016 року складає 1090493,93 грн., яка складається з: 302,58 доларів США заборгованість за кредитом; 18605,55 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24075,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 23.06.2013 року по 22.04.2016 року (а.с. 217-219). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобовязання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. № 6-14цс14. Платежі в сумі 2867,52 доларів США і 2867,53 доларів США від реалізації предмету застави були перераховані 15.09.2018 року, а не здійснені відповідачем, що не може свідчити про вчинення останнім дій, спрямованих визнання боргу. Отже, останній платіж по кредитному договору було здійснено 03.10.2012 року. Після чого щомісячні платежі не здійснювались. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що трирічний строк позовної давності сплив 03.10.2015 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом лише 06.06.2016 року. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, з урахуванням того, що позивач звернувся з даним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, і відповідач ставить питання про застування строків позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у звязку зі спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому сплачений позивачем судовий збір за рахунок відповідача не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed