Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно до кредитного договору № 70711/1 від 7 листопада 2007 року відповідачу надано кредит в розмірі 214 000 гривень з кінцевим терміном повернення 6 листопада 2017 року і за користування кредитом встановлено плату в розмірі 16.5 % річних. В забезпечення виконання зобовязань між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір. Однак, взяті на себе зобовязання по кредитному договору відповідач [PERSON] не виконав, у звязку з чим йому було надіслано листи-претензії, які ним залишено без задоволення. 25 серпня 2010 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. За даним рішенням видано виконавчий лист і звернуто до виконання. Проте борг до даного часу не погашено і рішення не виконано. Позивач у позовній заяві вказує, що згідно умов кредитного договору та проведеного розрахунку станом на 12 серпня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 232 131.56 гривень, з яких 70\~299.38 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 97\~935.74 гривень нараховані відсотки за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року, 63\~896.44 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків. Просить стягнути з відповідача на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 232\~131.56 гривень. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Відповідач і його представник в судове засідання не зявилися, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача надіслала суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що проти позову частково заперечує з тих підстав, що свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно кредитного договору № 70711/1 від 07.11.2007 року відповідачу [PERSON] було надано кредит у сумі 214\~000 гривень на строк до 06.11.2017 року. Свої зобовязання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 12 серпня 2015 року донарахована сума заборгованості боржника за кредитним договором складає 232 131.56 гривень, з яких 70\~299.38 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 97\~935.74 гривень нараховані відсотки за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року, 63\~896.44 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків. Вважає, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягають тільки до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2010 року по справі № 2п-3247/10 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 285\~960.31 гривень заборгованості за кредитним договором № 70711/1 від 07.11.2007 року та 1820 гривень судових витрат. Вказане рішення набуло законної сили. Свої позовні вимоги при розгляді справи № 2п-3247/10 позивач ВАТ «Державний ощадний банк України» також обґрунтовував тим, що відповідачем [PERSON] не були виконані умови кредитного договору № 70711/1 від 07.11.2007 року та не повернуто банку основну суму кредиту та відсотки за його користування. Відтак, позивач вже звертався до суду з позовом до [PERSON] про той самий предмет і з тих же підстав і його позовні вимоги були задоволені. За таких обставин, позивач мав можливість захистити свої права шляхом виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2010 року, а не шляхом предявлення нового позову. Маючи рішення суду від 25.08.2010 року, яке набуло законної сили, про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач через 5 років повторно звертається до суду і просить стягнути суми значно більші аніж суми отриманого кредиту, намагаючись безпідставно збагатитись за рахунок позичальника. Окрім цього, зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, вбачається, що виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором забезпечувалось нерухомим майном, а саме, нежитловою будівлею загальною площею 87.70 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Хуст, вул. Львівська (Изька), буд. 239, даних щодо реалізації якого у відповідача не має. Водночас, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору, в п. 5 такого значиться, що відповідачем 14.07.2015 року сплачено 42743.90 гривень основного боргу та 60\~566.50 гривень нарахованих відсотків, хоча насправді будь-яких коштів за відсутності таких останнім не вносилось. Таким чином, представник відповідача вважає, що вищевказані суми позивач напевно самостійно вніс в рахунок погашення заборгованості, можливо за рахунок реалізації предмета іпотеки. Однак, в такому разі незрозуміло яким чином предмет іпотеки, вартість якого згідно звіту про експертну оцінку від 30.09.2007 року становила 306372 гривні, реалізований позивачем за ціною в три рази меншою та більш як через 5 років з моменту виникнення такого права. Вважає, що такими діями позивач сприяв безпідставному нарахуванню відсотків та пені відповідно створенню заборгованості за кредитним договором. Також представник відповідача вважає, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, встановлений ч. 1 ст. 257 ЦК України. Так, позивач просить стягнути 97\~935.74 гривень нарахованих відсотків за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року, однак звернувся до суду 27 серпня 2015 року. За приписами ст. 261 ЦК України початком перебігу строку позовної давності є момент коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відтак, виходячи з наведеного, максимальний період, який може враховуватися при вирішенні вказаних вимог являється 28 серпня 2012 року 31 жовтня 2012 року в межах суми 8692.83 гривень (п. 4 розрахунку заборгованості: серпень жовтень 2012 року). Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 267 ЦК України, - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з цим, будь-яких причин пропущення позовної давності позивач не навів. Що стосується вимог про стягнення 63896.44 гривень пені за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, то на думку представника відповідача такі є також безпідставними, виходячи з наступного. Положенням ст. 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відтак стягнення таких можливе лише за період, аналогічний періоду нарахування відсотків, а саме 28 серпня 2012 року 31 жовтня 2012 року, в межах суми 3662.64 гривні. Відносно позовних вимог щодо стягнення 70\~299.38 нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту, представник відповідача вважає, що такий розмір не є обґрунтованим. Так, за приписами ч. 1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Так, відповідно до ст. 551 ЦПК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В даному випадку сума простроченого кредиту з якого нараховувалася пеня становить 166846.17 гривень, а нарахований позивачем розмір пені складає 70299.38 гривень, що з урахуванням ціни (в три рази меншою за оціночну) та строків (5 років) реалізація предмету іпотеки є неспівмірним з завданими збитками. Водночас, на думку представника відповідача, позивачем в позовній заяві не доведено: наявність збитків, в чому вони полягають та їх розмір. При цьому, необхідно зазначити, що позивач здійснив нарахування пені як за несвоєчасне погашення відсотків так і за несвоєчасне погашення кредиту виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, безпідставно, оскільки кредитний договір не містить умов щодо нарахування пені саме в такому розмірі. Також з п.3 розрахунку заборгованості по кредитному договору слідує, що позивач самостійно встановив термін погашення кредиту, тобто строк виконання зобовязання по основному боргу 09.09.2010 року. Відтак оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо стягнення пені, які є додатковими вимогами 27.08.2015 року, за несвоєчасне погашення кредиту основного зобовязання, термін виконання якого настав 09.09.2010 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, це, на думку представника відповідача, є підставою для відмови у позові в цій частині. Просить позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року та пені за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків задовольнити частково, а саме за період 28 серпня 2012 року 31 жовтня 2012 року. А у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту відмовити. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно до кредитного договору № 70711/1 від 7 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ « Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ « Державний ощадний банк України» та [PERSON], відповідачу [PERSON] надано кредит в розмірі 214 000 гривень з кінцевим терміном повернення 6 листопада 2017 року і за користування кредитом встановлено плату в розмірі 16.5 % річних. В забезпечення виконання зобовязань між сторонами було укладено іпотечний договір, за яким відповідачем передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 87.70 кв.м., що розташована в м. Хуст, вул. Львівська (Изька), буд. 239. Згідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. А згідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні , відповідач взяті на себе зобовязання по кредитному договору, незважаючи на письмові вимоги і листи-повідомлення, виконав не в повному обсязі, внаслідок чого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2010 року по справі № 2п-3247/10 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором постановлено стягнути з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 285\~960.31 гривень заборгованості за кредитним договором № 70711/1 від 07.11.2007 року та 1820 гривень судових витрат. В подальшому в межах здійснення виконавчого провадження звернуто стягнення на предмет застави, здійснено його реалізацію, що стверджується актом про проведені прилюдні торги від 10 липня 2015 року, і виручені від реалізації заставного майна кошти звернуто на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, зокрема 42743.90 гривень на погашення основного боргу та 60566.50 гривень по нарахованим відсоткам. Відповідно до складеного позивачем письмового розрахунку заборгованість відповідача [PERSON] за зазначеним кредитним договором станом на 12 серпня 2015 року становить 232 131.56 гривень, з яких 70\~299.38 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 97\~935.74 гривень нараховані відсотки за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року, 63\~896.44 гривень нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків. Оцінивши доводи представника позивача, яка в судовому засіданні позов підтримала повністю, та письмові заперечення представника відповідача з цього приводу, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 70299 гривень 38 копійок заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту є підставними і підлягають до задоволення, оскільки належними і допустимими доказами не спростовано підставність і правильність їх нарахування. При цьому письмові доводи представника відповідача про те, що на його думку предмет застави реалізовано за заниженою ціною, суд не може брати до уваги, оскільки сама процедура реалізації цього майна відповідачем не оскаржувалася. Разом з цим, при вирішенні позовних вимог в частині стягнення 97\~935.74 гривень нарахованих відсотків за період з 13.01.2010 року по 31.10.2012 року, та 63\~896.44 гривень нарахованої пені за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, з урахуванням того, що позов подано тільки 27.08.2015 року, суд враховує, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності , встановлений ч.1 ст. 257 ЦК України. Положенням ст. 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо А, відтак, виходячи з наведеного, максимальний період, який може враховуватися при вирішенні позовних вимог про стягнення нарахованих відсотків являється 28 серпня 2012 року 31 жовтня 2012 року в межах суми 8692.83 гривень, та 63896.44 гривень пені за несвоєчасне їх погашенні, які і визнаються представником відповідача. Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 267 ЦК України, - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з цим, будь-яких причин пропущення позовної давності позивач не навів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.03.2014 року у справі №6-14 цс 14. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача 82654 гривень 85 копійок заборгованості за кредитним договором, з яких 70299 гривень 38 копійок заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, 8682 гривні 83 копійки заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3662 гривні 64 копійки заборгованість по пені за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, а решті позову відмовити у звязку із закінченням позовної давності. Судові витрати в частині сплати судового збору поділити між сторонами.

Outcome: partial