Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

На підставі свідоцтва про право власності від 15.12.2002, зареєстрованого в КП БТІ м. Краматорська 20.12.2002 за №42004-П, [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 38,6 кв.м. Згідно з актом від 31.07.2014, складеного комісією у складі: начальника управління з питань цивільного захисту міської ради [PERSON], головного інженеру ТОВ «Крамбудресурс» [PERSON], спеціаліста УЖКГ [PERSON]; представника комітету мікрорайону №4 [PERSON], комісія провела обстеження квартири [ADDRESS] та встановила, що у квартиру під час артилерійського обстрілу сталося пряме попадання в балкон. Зруйнована балкона стіна, балконний блок, пошкоджено осколками стіни та стеля. Зруйновані усі меблі. Квартира до проживання не придатна. З листа Донецької обласної державної адміністрації №Р-02332-11-1.1.2 від 03.01.2017 судом встановлено, що у 2014-2015 роках за рахунок коштів міського бюджету були виконані роботи з відновлення пошкоджених конструктивів житлового будинку №2 по вулиці Дніпровській у м. Краматорську, ремонту квартир та посилення балконів. У тому числі квартири позивача. З даних акту комісійного обстеження б/н від 25.01.2017 судом встановлено, що комісією, згідно звернення [PERSON] з питання відновлення у повному обсязі квартири, яка постраждала внаслідок прямого влучення під час обстрілу, проведено обстеження квартири [PERSON] та встановлено, що на момент обстеження у квартирі заявника виконані наступні роботи: відновлена зовнішня стеля, внутрішні перегородки, віконний та балконний блоки, двері вхідні, блоки міжкімнатних дверей, виконана внутрішня обробка стін та перегородок, відновлена внутриквартирна розводка та опалювальні прибори (2 батареї, 4 та 7 секцій), двері 5 шт., вікна 2 шт., балконний блок 1 шт. Залишилась необхідність виконання таких робіт: 1) відновлення (посилення) балконної плити, огорожі балкону, відновлення плити балкону у квартирі №330; 2) відновлення стін у коморі та перегородок між коридором та кухнею; штукатурка стін у ванній кімнаті та у коморі. У квартирі відсутні (у зв'язку з пошкодження під час прямого влучення) наступні прилади: мийка, змішувач, сифон, підвід труб центральної каналізації та ХВС, газова піч, газовий шланг, газовий лічильник, електричні розетки - 1 шт. У ванній кімнаті: ванна, 1,5 м. розводка ППР труб, каналізації, гнучкий шланг на унітаз, сифон для ванної, змішувач, умивальник, сифон та змішувач. Виконати ремонт електричної проводки у ванній кімнаті. Таким чином, судом встановлено, та у судовому засіданні не заперечувалось представниками відповідачів, що 31.07.2014 квартира позивача пошкоджена у результаті прямого влучення артилерійського снаряду під час проведення антитерористичної операції, внаслідок чого зруйновані - балкона стіна, балконний блок, пошкоджено осколками стіни та стеля. Зруйновані усі меблі. Квартира до проживання не придатна. В період з 2014-2015 за рахунок коштів міського бюджету значна пошкоджень у квартирі ліквідована. Крім того, судом встановлено, що у зв'язку у з пошкодженням квартири в результаті артилерійського обстрілу [PERSON] визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №22014050000000031 від 14.04.2014, яке перебуває у провадженні УСБУ в Донецькій та Луганській областях. Загальновідомим є той факт, що у 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» проводилась антитерористична операція. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року (в редакції Закону № 1313-VII від 5 червня 2014 року), згідно з якою антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 7 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 року місто Краматорськ Донецької області (Краматорська міська рада), де розташований будинок у якому знаходиться квартира позивача, належить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Суд вважає встановленим той факт, що житлова квартира, що належить [PERSON], зазнала пошкоджень в ході проведення антитерористичної операції. При цьому, представники відповідачів, заперечуючи проти позову, посилаються на відсутність доказів заподіяння такої шкоди органами державної влади України чи їхніми підрозділами, Збройними силами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Статтею 19 цього Закону встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на території Донецької та Луганської областей (далі - План заходів). Згідно з п. 2 Плану заходів Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерству соціальної політики України, Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, Міністерству юстиції України та Міністерству фінансів України необхідно було підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів, в тому числі - «Про затвердження Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях». Вирішення порушеного питання можливо після законодавчого урегулювання визначення відповідного механізму відшкодування (компенсації) витрат громадянам, у яких повністю або частково зруйновано житло внаслідок бойових дій. Враховуючи відсутність закону чи іншого спеціального нормативно-правового акту щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування, суд виходить з того, що на підставі ч. 9 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (аналогія закону) до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачеві шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження майна в ході проведення антитерористичної операції, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати викладені норми ст.22 Цивільного кодексу України та ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Так, п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Водночас, згідно з ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Конвенції передбачено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» Суд зазначив, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» Суд зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Таким чином, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок, а відтак особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. Так, 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Суд дотримується тієї позиції, що обов'язки, які держава бере на себе згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, включають у себе обов'язок держави вживати всіх можливих засобів для забезпечення прав і свобод людини на власній території. Цей обов'язок залишається в силі навіть тоді, коли застосування державою своєї влади обмежено на частині її території, й передусім держава зобов'язана вживати всіх відповідних, можливих і доступних засобів для забезпечення прав і свобод людини на всій її території. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Щодо суб'єктного складу сторін у спорі, суд зазначає, що відповідно до ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], як відповідача зазначив саме Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27 лютого 2014 року «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно, заперечення представника відповідача в цій частині є необґрунтованими. Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про те, що відповідні органи державної влади є неналежними відповідачами у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам, оскільки позивач просить відшкодувати завдану йому матеріальну та моральну шкоду за рахунок держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з певного, визначеного органу державної влади (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування цього органу). Окрім того, відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Крім того, суд враховує, що правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням, руйнуванням, знищенням майна (у тому числі житла) терористичним актом в період проведення антитерористичної операції регулюються, крім ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», також Кодексом цивільного захисту України. Так, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачу матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст.76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В додатках №22 та №32 до позовної заяви позивачем конкретизований перелік майна, яке було знищене в результаті обстрілу, та вартість цього майна, а саме: шпалери (фарба, грунт, плінтус, робота) - 3 500,00 грн.; штори (2 шт.) - 2 391,00 грн.; стілець (2 шт.) - 3 029,00; газова побутова піч 3 070,00 грн.; ванна - 2 601,00 грн.; газова та водяна арматура - 1 200,00 грн.; світильник стельовий (2 шт.) - 800,00 грн.; холодильник - 6 999,00 грн.; посуд - 600,00 грн.; меблі кухонні - 8 062,00 грн.; диван (ліжко) - 5 950,00 грн.; постільна білизна - 650,00 грн.; шафа - 4 675,00 грн.; стіл журнальний 687,00 грн.; бра - 150,00 грн.; цеберка металева - 50,00 грн.; відновлення паласу 11 м.2 (чистка, латання) - 765,00 грн., дзеркало - 328,00 грн.; транспортні послуги - 450,00 грн.; годинник наручний - 120,00 грн.; умивальник - 880,00 грн.; будівельна частина - 720,00 грн. Усього майна на суму 47 677,00 грн. На підтвердження наявності у квартирі, станом на 31.07.2014, зазначеного у додатках до позову майна, та його повного фізичного знищення, позивачем надана фототаблиця, з якої судом встановлено, що усі наявні у квартирі меблі, а також предмети побуту фізично знищені. Крім того, позивачем надано відеосюжет з квартири, який розміщений у файлі на диску, який приєднаний до матеріалів справи, з якого суд вбачає, що у результаті артилерійського обстрілу у квартирі [PERSON] фізично знищені меблі та предмети побуту. Також факт знищення майна у квартирі позивача підтвердив у своїх показаннях свідок [PERSON] який показав суду, що 31.07.2014 входив до складу комісії, яка оглядала квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] Під час огляду було встановлено, що у квартиру під час артилерійського обстрілу сталося пряме попадання в балкон. Зруйнована балкона стіна, балконний блок, пошкоджено осколками стіни та стеля. Зруйновані усі меблі. Квартира до проживання не придатна. З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що у квартирі [PERSON] знаходились належні йому меблі та предмети побуту - стельовий світильник (2 шт.), книжкові полиці, стіл журнальний, ковдра, матрац, подушки, палас, штори, наручний годинник, ліжко, цеберка металева, шафа, бра, постільна білизна, письмовий стіл, дзеркало, холодильник, кухонні меблі, телевізор. Проаналізувавши надані позивачем докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що вони є належними, допустими, достовірними та достатніми для висновку про те, що на час руйнування у квартирі [ADDRESS] знаходились такі меблі та предмети побуту - штори (2 шт.); стілець (2 шт.); газова побутова піч; ванна; газова та водяна арматура; світильник стельовий (2 шт.); холодильник; посуд; меблі кухонні; диван (ліжко); постільна білизна; шафа; стіл журнальний; бра; цеберка металева; палас, дзеркало; годинник наручний; умивальник. Постановою Кабінету міністрів України №780 від 11.10.2016 «Про затвердження наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення» затверджено мінімальний набір товарів культурно-побутового та господарського призначення. Так, мінімальний набір товарів культурно-побутового та господарського призначення складається з: посуду (тарілка 2 шт., каструля 4 шт., сковорода 2 шт., чайник 1 шт., чайний сервіз 1 шт.); столові прибори (ложка 2 шт., виделка 2 шт., ніж 1 шт.); побутові прилади (холодильник (однокамерний); телевізор LED (38 см по діагоналі) з антеною; пральна машина; електрична праска); люстра; настільна лампа; годинник будь-якого виду; стаціонарний телефонний апарат; меблі (шафа для одягу; набір для кухні; дзеркало для ванної кімнати; стіл письмовий (однотумбовий), стілець, ліжко або диван; інші). Приписами ч.3 ст.22 ЦК України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодування потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У судовому засіданні позивач клопотання про проведення судової товарознавчої експертизи за для встановлення вартості знищеного майна та розміру завданої йому матеріальної шкоди не заявляв, так як вважає, що через фізичну відсутність об'єктів, які можуть бути надані експерту на дослідження проведення такої експертизи є недоцільним. При цьому, визначаючи вартість знищеного майна позивач виходив з середніх цін на аналогічне майно у торгівельних мережах м. Краматорська та надав суду рахунки з торгівельних мереж м. Краматорська у яких зазначена вартість меблів та предметів побуту, конструктивне схожих на знищені. Крім того, з інформації з Головного управління статистики у Донецькій області щодо середніх споживчих цін на споживчому ринку Донецької області за одиницю виміру судом встановлено, що заявлена позивачем вартість знищеного майна фактично відповідає середнім споживчим цінам на аналогічне майно у Донецькій області. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачів щодо відсутності належних доказів для визначення розміру матеріальної шкоди, так як приписами ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, проаналізувавши надані позивачем докази щодо визначення розміру завданої йому матеріальної шкоди в їх сукупності, виходячи з принципу верховенства права, суд приходить до висновку, що позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 6 500,00 грн. суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Приписами ч. 1-4 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди [PERSON] зазначив, що вона полягає у приниженні його, як громадянина України, так як він був вимушений евакуюватися з м. Краматорська, не отримував пенсію, не мав змоги заробляти, відносини з родичами з Росії стали напруженими, у нього розпався шлюб. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В той же час, зазначені позивачем підстави не є підставами для відшкодування моральної шкоди, а отже у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено частково, то на підставі частин 6 та 7 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне компенсувати витрати по сплаті судового збору за рахунок держави у сумі 704,80грн.

Outcome: partial