Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Оскаржуваним рішенням позов [PERSON] до Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук про визнання звільнення незаконним, визнання запису до трудової книжки недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку, компенсації, недоплати зі страхового фонду та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 5 056грн. 92коп., моральну шкоду 500грн., а всього 5 556грн. 92коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове задоволення позову повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції, в порушення ст.5 ЦПК України, не дослідив наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують його (апелянта) доводи про порушення відповідачем трудових прав, передбачених ст.38 КЗпП України на його звільнення за власним бажанням; порушення прав на виплату заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку. Суд не звернув увагу, що зазначені відповідачем дні прогулів не відповідають графіку чергувань; порушення при його звільненні відповідачем ч.1 ст.149 КЗПП України; невідповідності довідки про середню заробітну плату табуляграмам, а також обґрунтованість ним (апелянтом) моральної коди. Крім того, апелянт, відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України, зазначає, що ухвали Ворошиловського суду м.Донецька від 19.09.2013р., 17.10.2013р., 22.11.2013п., 27.01.2014р. постановлені з порушенням норм процесуального права, оскільки вони постановлені без виходу суду до нарадчої кімнати. Апелянт та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник відповідача та третьої особи - Добропільської міської виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів скарги, просили рішення суду залишити без змін. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Добропіллі в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи Фонд повідомлявся належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 16.09.1997 року наказом №83-К позивач був прийнятий на посаду слюсаря-сантехніка 6 розряду експлуатаційно-технічного відділу Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна Національної академії наук (т.1 а.с.15). 07.05.2013 року директором інституту був виданий наказ №54-К про перевід нічних сантехніків в тому числі і позивача на денну форму праці. Зазначений наказ був наданий для ознайомлення та підписання позивачу, однак останній відмовився, що підтверджується відповідним актом (т.1 а.с.20). Крім того позивача було повідомлено про звільнення його з посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у разі його незгоди працювати на нових умовах. Листом від 28.05.2013 року (т.1 ст.21) позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви від 27.05.13р. про звільнення за ст.38 п.3 КЗпП України (т.1 а.с.18, 19) з підстав невиконання власником законодавства про працю, умов колективного або трудового договору, відмовлено через те що позивач не зазначив в заяві конкретні факти порушень законодавства про працю і умов колективного або трудового договору з боку відповідача. Також позивача попереджено, що у випадку його невиходу на роботу без поважних причин такі дії будуть вважатися прогулом. 03.06.2013 року позивачу був направлений лист за №68-01/216 про з'ясування причин не з'явлення на робочому місці (т.1 а.с.22). Через неявку [PERSON] на роботу 28, 29 травня 2013 року та 1, 2 червня 2013 року, відповідачем було видано наказ №70-к від 04.06.13р. про оголошення позивачу догани за невихід на роботу у вказані дати, про що останнього було повідомлено листом від 06.06.2013 року за № 68-01/225 (т.2 а.с.13). В подальшому, наказом від 07.06.13р., наведений наказ про оголошення догани [PERSON] було скасовано через відсутність даних про причини його неявки на робоче місце. Відповідно до копій актів позивач 4, 5, 7 та 8 червня 2013 року на робочому місці не з'явився, про причини неявки не повідомив (т.2 а.с.17-22). 14.06.2013 року відповідачем надіслано подання №68-01/236 до профспілкового комітету Інституту з проханням надати згоду на звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (т.2 а.с.25). Листом №17 від 18.06.2013 року позивач відмовився від участі в засіданні профспілкового комітету без надання пояснень (т.1 а.с.61, 62). Протоколом засідання профспілкового комітету Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук України №5 від 21.06.2013 року була надана одностайна згода на задоволення подання та звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпроП України (прогул без поважних причин) (т.2 а.с.28, 29). Наказом 81-к від 26.06.13р. позивача звільнено за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (т.2 а.с.30), про що останнього повідомлено листом №68-01/250 від 26.06.2013 року з копією оскаржуваного наказу, розрахункової відомості №19/151, платіжного доручення №1149, та запрошено до Інституту для отримання трудової книжки і проведення розрахунку (т.2 а.с.33). Перевіркою територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області щодо порушення вимог чинного законодавства, встановлено що відповідно до табелю робочого часу в травні 2013 року позивачем було відпрацьовано 30 годин в вихідні та святкові дні за які відповідачем оплату в подвійному розмірі не було проведено, що в свою чергу призвело до невірного обчислення компенсації за невикористану відпустку, а також в серпні 2012 року помилково нараховано оплату в нічний час в розмірі 464,40 грн. (тоді як він з 01.08 по 31.08.2012 року знаходився в щорічній відпустці). В вересні 2012 року зроблено перерахунок та утримано помилково нараховані суми, недоплату зі сплати лікарняних за період з 01.01.2012 року по травень 2013 року, що разом становить 847,79 грн. (т.1 а.с.128, 129) В період з 11.04.13р. по 24.04.13р. інспекцією проведено позапланову перевірку відповідача з питань оплати праці та встановлено порушення вимог п.2 ст.29 КЗпП України в частині не ознайомлення працівників інституту з умовами колективного договору, ст.66 Кодексу в частині не визначення перерви для відпочинку слюсарям-сантехнікам, ч.3 ст.115 Кодексу в частині не нарахування найманим працівникам заробітної плати за першу половину місяця за фактично відпрацьований час, ч.4 ст.115 Кодексу в частині незабезпечення виплати заробітної плати за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку (т.3 а.с.125, 126). Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України відбулось у суворій відповідності до вимог ст.ст.47, 116 Кодексу та п.4.2. «Інструкції про ведення трудових книжок працівників», затвердженої сумісним наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту України та Міністерства юстиції України №58 від 29.07.1993 року. Підстав для визнання звільнення незаконним, скасування наказу №81-К від 26.06.2013 року, визнання, що розірвання трудового договору між сторонами відбулося 28.05.2013 року з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу і порушення строків розрахунку при звільненні не має. Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може з наступних підстав. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках…. прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Частиною 3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області встановлено порушення вимог трудового законодавства: не оплата в подвійному розмірі відпрацьованого часу у вихідні та святкові дні в травні 2013р., що призвело до невірного обчислення компенсації за невикористану відпустку; помилково нараховано оплату в нічний час в розмірі 464,40 грн. в серпні 2012 року в період відпустки позивача; недоплата лікарняних за період з 01.01.2012 року по травень 2013 року, що разом становить 847,79 грн. (т.1 а.с.128, 129). Крім того інспекцією встановлено в період з 11.04.13р. по 24.04.13р. порушення відповідачем вимог п.2 ст.29 КЗпП України в частині не ознайомлення працівників інституту з умовами колективного договору, ст.66 Кодексу в частині не визначення перерви для відпочинку слюсарям-сантехнікам, ч.3 ст.115 Кодексу в частині не нарахування найманим працівникам заробітної плати за першу половину місяця за фактично відпрацьований час, ч.4 ст.115 Кодексу в частині незабезпечення виплати заробітної плати за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку (т.3 а.с.125, 126). Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем в суді підстав для розірвання трудового договору за власним бажанням, як це передбачено ч.3 ст.38 КЗпП України, що в свою чергу є підставою згідно ч.3 ст.235 КЗпП України для задоволення вимог про визнання незаконним наказу від 26.06.2013 року №81-К про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України; зміну формулювання підстав звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов'язання відповідача внести зміни до трудової книжки [PERSON] про звільнення з 26.06.2013 року за п.4 ст.40 КЗпП на п.3 ст.38 КЗпП України з 28.05.2013 року. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи наведене рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення на користь [PERSON] вихідної допомоги при звільненні підлягає скасуванню з частковим задоволенням цих вимог та стягненням з відповідача суми в розмірі 4648,46грн. (згідно довідки т.3 а.с.42 середньомісячний заробіток позивача складає 1546,15грн/міс. * 3міс. = 4648,46грн.) Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про стягнення невиплачених сум за роботу у нічний час за квітень 2007 року в розмірі 89,96грн. (т.1 а.с.160), за квітень 2008 року - 130,81грн. (т.1 а.с.162) , листопад 2012 року - 21,65грн. (т.1 а.с.174), а також за період з 16.09.97р. по 30.11.04р. в розмірі 1936,34грн. (т.1 а.с.133-154), що разом складає 2178,76грн. і які відповідно до ст.108 КЗпП України підлягають стягненню з відповідача, оскільки факт невиплати даних сум знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено вище, за оскаржуваним рішенням суду першої інстанції на користь позивача стягнуто суму 5056,92грн. середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 29.06.13р. по 01.10.13р. (день розрахунку) належних йому та не виплачених при звільненні сум (т.3 а.с.50). Між тим, з урахуванням наведеного вище - наявність заборгованості із заробітної плати за роботу у нічний час, яка не виплачена, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів скарги в цій частині та наявності підстав для стягнення на користь позивача, згідно до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.05.13р. по 28.06.13р. та з 02.10.13р. по 23.04.14р. (день ухвалення рішення) у розмірі 12182,58грн. (159 днів * 76,62грн. = 12182,58грн.). Між тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (п.20), при визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути належні йому під час звільнення суми, тому стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі, суд не врахував, що згідно зі ст.117 КЗпП України це можливо при відсутності спору про розмір належних працівникові при звільненні сум. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановивши, що спір між сторонами виник про розмір належних звільненому працівникові сум, позов задоволено частково, тому згідно зі статтею 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку слід визначати з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком. Колегія суддів визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку що підлягає стягненню на користь позивача, враховує встановлені в суді обставини справи, зазначені вище вимоги закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, та приходить до висновку про часткове задоволення вимог та стягненню цієї суми в розмірі 4000грн. Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням з 28.05.2013 року до прийняття судового рішення в розмірі 14367,00 грн. не заслуговують на увагу з наступних підстав. Дійсно відповідно до ч.ч.3, 4 ст.235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову в цій частині виходив з того, що територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області було перевірено порядок видачі установою трудової книжки позивачу та порушень вимог трудового законодавства при цьому не встановлено, що зазначено в листі від 26.06.13р. (т.1 а.с.128-130). Колегія суддів на підставі ст.303 ЦПК України не може прийняти долучені апелянтом до скарги копії корінців направлення на працевлаштування (т.3 а.с.171-181) як доказ на підтвердження факту неможливості працевлаштуватись через неправильне формулювання причин звільнення, оскільки копії цих документів не надавались до суду першої інстанції і вони не були досліджені при ухваленні рішення, а відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача грошової компенсації за 62 дні невикористаної додаткової відпустки за весь час роботи позивача в установі - 15 років 7 місяців в розмірі 5084,50 грн., через недоведеність вимог в цій частині, також не впливають на правильність висновків суду з наступних підстав. Так, мотивуючи зазначені вимоги позивач послався на ПКМУ №1290 від 17.11.97р. та Закон України «Про відпустки». Відповідно до Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці, затвердженого ПКМУ від 17.11.97р. №1290, дійсно значиться за №73 Книги 1 професія слюсаря-сантехніка, зайнятого ремонтом, наглядом та обслуговуванням внутрібудувної каналізації, водопроводу, за якій визначено максимальну тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці в розмірі 4 календарних днів. Відповідно до ст.7 Закону щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 03.06.13р. проведено атестацію робочого місця за умовами праці слюсаря-сантехніка за висновками якої на робочому місці не виявлено шкідливих і тяжких факторів умов праці, робоче місце з допустимими умовами праці але з особливим характером (в час ліквідації аварії каналізації) за що передбачена додаткова відпустка до 4 календарних днів (т.1 а.с.177-186). На підставі атестації відповідачем видано наказ від 10.06.13р. №20 за яким визнано умови та характер праці слюсаря-сантехніка (нічного чергового) такими, що відносяться до другого класу умов - допустимі. Встановлено щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці до 4 календарних днів. Облік часу відпрацьованого в особливих умовах праці здійснюється власником та надається пропорційно фактично відпрацьованому часу в особливих умовах (при ліквідації аварії каналізації). Даний наказ набрав чинності з часу його ухвалення. Доказів щодо здійснення в відпрацьований час ліквідації каналізації позивачем суду не надано. Враховуючи наведене підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за 62 дні невикористаної додаткової відпустки за весь час роботи позивача з 1997 року по час звільнення немає. Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500грн. також не тягнуть за собою скасування рішення в цій частині оскільки суд в своєму рішенні, з посиланням на норми закону, обставини справи та надані суду докази, обґрунтував стягнуту ним шкоду в зазначеному вище розмірі. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні позову про стягнення індексації заробітної плати заслуговують на увагу та скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Відповідно до ст.2 Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення)… Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Статтею 4 Закону передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка….. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів (ст.5). В порушення вказаних норм відповідачем не було здійснено індексацію заробітної плати позивача, у зав'язку з чим у період з січня 1998 року по червень 2009 року та з травня 2011 року по день звільнення (травень 2013 року) останньому не нарахована сума індексації його заробітної плати в розмірі 33514,39грн. (згідно проведеного судом розрахунку а.с. ), яка підлягає стягненню з відповідача. Інші доводи апеляційної не є підставою для скасування судового рішення.

Outcome: partial