Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» 04 лютого 2015 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 13 травня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 30600 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк з 13.05.2008 року по 12.05.2037 року, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 19 листопада 2014 року склав 411335,80 грн. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 13 травня 2008 року. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту в розмірі 411335,80 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено (а.с. 46-47). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року скасовано (а.с. 72). 08 грудня 2016 року до суду надійшла заява представника позивача з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 13 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0311/0508/71-018, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 30600 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк з 13.05.2008 року по 12.05.2037 року, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 5-12, 13-19). 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0311/0508/71-018 від 13 травня 2008 року (а.с. 28-36). Відповідно до довідки від 19 листопада 2014 року у [PERSON] існує заборгованість за кредитним договором № 0311/0508/71-018 від 13 травня 2008 року в розмірі 27061,37 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 411335,80 грн., в т.ч. тіло кредиту 24620,60 доларів США, що еквівалентно 374235,83 грн.; відсотки 2440,77 доларів США, що еквівалентно 37099,97 грн. (а.с. 27). Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533\~ЦК України. Частиною 3 статті 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, а саме: банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями. Крім того, до розрахунку не надано довідку про офіційний курс НБУ станом на дату розрахунку. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed