Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх дитини - [PERSON], [INFO], та стягнення з кожного із відповідачів аліментів на утримання трьох дітей у розмірі по 1/6 частки їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач посилається на те, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дітей. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], свідченням чого є свідоцтво про народження [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до акту закладу охорони здоров'я та органу Внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я від 03.05.2017 року, матір дитини, покинула сина в міській дитячій лікарні № 2 управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради. Відповідно до довідки Міської лікарні № 2 від 13.06.2017 року за № 337/6.2-5/11 хлопчик поступив до лікарні у важкому стані, з діагнозом - гостра поза лікарняна правобічна пневмонія. Мати дитини, [PERSON] пішла з відділення № 1 міської дитячої лікарні № 2 01.05.2017 року, батьки хлопчика відвідують нерегулярно, рідко особливої участі у житі дитини не приймають. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 09.06.2017 року [PERSON], [INFO], влаштований до Миколаївського обласного будинку дитини на повне державне забезпечення. На підставі довідки Миколаївського обласного будинку дитини Миколаївської обласної ради від 30.10.2017 року за № 03-1076-04 [PERSON], [INFO], перебуває у закладі на повному державному забезпеченні з 05.07.2017 року. Участь у житті дитини відповідачі з моменту влаштування дитини до закладу не приймали, долею дитини не цікавились, жодної матеріальної допомоги не надавали. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.12.2015 року [PERSON] позбавлений батьківських прав відносно [PERSON], [PERSON], та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2015 року, до досягнення [PERSON] повноліття, потім в розмірі ? частини на утримання [PERSON], до досягнення ним повноліття. Також судом встановлено, що [PERSON] веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Відповідно до довідки Арбузинської виправної колонії № 83 від 27.06.2017 року [PERSON] відбуває покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.04.2016 року на строк 4 роки на відбував покарання в Арбузинській виправної колонії № 83. Згідно супроводжувального листа Арбузинської виправної колонії № 83 та пояснень [PERSON] від 18.08.2017 року, останній заперечує своє батьківство відносно [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 15.05.2017 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно дітей [PERSON], [PERSON] Ленінським районним судом м. Миколаєва встановлено, що [PERSON] характеризується з негативного боку, зловживає спиртними напоями т веде антисоціальний спосіб життя, раніше неодноразово судима за скоєння майнових злочинів, неодноразово відносно неї виносилися адміністративні протоколи. Висновком від 05.12.2017 року орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON], [INFO] (а.с. 19-20). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 155 та п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Абзацом 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, винна поведінка відповідачів та їх свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками, свідчить про ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків та є підставою для позбавлення їх батьківських прав відносно їх дітей. Частиною 2 статті 166 Сімейного кодексу України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов його життя, повного та всебічного розвитку, та зважаючи на те, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved