Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 700007243 від 09.06.2008 в розмірі 204 230,18 грн., відшкодувати судові витрати, посилаючись на те, що 09.06.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 700007243, за умовами якого останньому надано в користування кредитні кошти на придбання автомобілю в розмірі 15683,59 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,99% річних з кінцевим терміном повернення до 10.06.2015. За заявою [PERSON] банком було надано згоду на пролонгацію договору до 10.06.2020. Банк свої зобов'язання виконав своєчасно, надавши позичальнику кредитні кошти. В свою чергу [PERSON] свої зобов'язання в повному обсязі не виконував, в результаті чого станом на 10.06.2015 останній має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 9064,25 доларів США, за відсотками - 403,08 доларів США, нарахована неустойка за останні 12 місяців в розмірі 180,14 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 204 230,18 грн. Відповідач [PERSON] є поручителем позичальника [PERSON] та в разі порушення боржником зобов'язання несе солідарну відповідальність. Також відповідно до умов кредитного договору, в разі невиконання чи неналежного виконання боржником будь-яких обов'язків, встановлених договором, банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення кредиту. Не погоджуючись із позовними вимогами відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому просить визнати кредитний договір № 700007243 від 09.06.2008, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], удаваним правочином, визнати вказаний договір укладеним в валюті України в сумі 76065,41 грн. на умовах, визначених в договорі. В обґрунтування своїх зустрічних вимог [PERSON] посилається на те, що кредитним договором було визначено, що валютою кредиту є долар США, однак відповідно до ст.. 192 ЦК України єдиним законним способом платежу на території України між її резидентами є гривня. На його запит банком повідомлено, що рахунок, відкритий на ім'я [PERSON], є поточним рахунком в національній валюті, на ньому не обліковуються кредитні кошти в іноземній валюті. Банк як агент валютного контролю не мав права надавати позичальнику кредит в іноземній валюті для здійснення операції з придбання транспортного засобу, оскільки не мав генеральної ліцензії НБУ. Позичальник [PERSON] не мав наміру отримувати кредитні кошти в іноземній валюті, оскільки купівля-продаж автомобіля здійснювався за національну валюту, долари США йому не були потрібні. При цьому в договорі зазначалось, що позичальник не отримує на руки іноземну валюту, остання одразу ж переводиться в гривню та перераховується продавцю автомобіля. [PERSON] мав намір отримати кредит в гривні, однак банк йому повідомив, що для отримання гривневого кредиту недостатнім є дохід сім'ї, зазначений у наданих довідках про доходи, проте для кредитування в іноземній валюті такі довідки не вимагались. Акт видачі кредиту в іноземній валюті носить формальний характер, оскільки насправді ця валюта виступає не засобом платежу, а є еквівалентом валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. [PERSON] вважає оспорюваний кредитний договір удаваним правочином, оскільки сторони уклали між собою договір кредитування в валюті України, але замаскували його під договір кредитування в іноземній валюті, який суперечить Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Права позичальника порушуються спірним договором, бо через коливання курсу долару до національної валюти України, він вимушений сплачувати значно більшу суму в гривнях, ніж фактично отримав від банку, та більші суми процентів в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Водночас [PERSON] зазначає, що укладений між сторонами договір споживчого кредиту не відповідає вимогам законодавства України, оскільки містить недобросовісні умови та не містять інформації про форму кредитування, тип відсоткової ставки, переваги та недоліки схем кредитування, податковий режим сплати відсотків, суму, на яку кредит, може бути виданий, що є окремою самостійною підставою для визнання його незаконним. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] підтримала заявлені банком позовні вимоги в повному обсязі, додатково зазначала, що ПАТ «Альфа-Банк» має усі необхідні дозвільні документи на здійснення валютних операцій як на дату укладення кредитного договору, так і до теперішнього часу. В задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити, посилаючись на те, що правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору удаваним чи не дійсним не має, подання подібних позовів здійснюється з метою затягування розгляду судових справ про стягнення заборгованості за кредитними договорами та зловживання процесуальними правами, зазначала, що [PERSON] пропущений строк позовної давності, оскільки договір укладений в 2008 році і лише, коли позичальник перестав сплачувати кошти за договором і банк почав у примусовому порядку здійснювати стягнення за кредитним договором, [PERSON] помітив своє порушене право. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти вимог банку з підстав, викладених в обґрунтування зустрічного позову, просила відмовити в задоволенні первісного позову, Зустрічний позов [PERSON] просила задовольнити та визнати удаваним кредитний договір № 700007243 від 09.06.2008, оскільки він вчинений сторонами для приховання кредитного договору в національній валюті. Додатково зазначала, що банком пропущений строк для пред'явлення вимог до поручителя. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 09.06.2008 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 700007243, за умовами якого останньому надано в користування кредитні кошти на придбання транспортного засобу в розмірі 15683,59 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,99% річних з кінцевим терміном повернення до 10.06.2015. За заявою [PERSON] на засіданні кредитного комітету ПАТ «Альфа-Банк» від 29.01.2009 надано згоду на пролонгацію договору до 10.06.2020. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 700007243 від 09.06.2008, між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено Договір поруки № 700007243-П від 09.06.2008, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань перед банком, встановлена солідарна відповідальність за невиконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором банк виконав своєчасно та повністю, надавши [PERSON] у розпорядження кредитні кошти за договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. В порушення умов укладеного між сторонами договору [PERSON] не в повному обсязі виконуються зобов'язання по поверненню належних до сплати частин кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом, грошові кошти не повернуто. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Станом на 10.06.2015 заборгованість [PERSON] перед банком становить 9647,47 доларів США, що за курсом НБУ складає 204 230,18 грн., з яких заборгованість за кредитом - 9064,25 доларів США, по відсотках - 403,08 доларів США, по пені - 180,14 доларів США. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено інше. За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Заявлені [PERSON] зустрічні вимоги щодо визнання кредитного договору удаваним правочином, суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). [PERSON] стверджує, що укладений між ним та банком кредитний договір № 700007243 від 09.06.2008 є удаваним правочином, оскільки валютою кредиту є долар США, однак усі розрахунку проводились та мали проводиться лише в національній валюті України, на отриманні кредиту у гривні наполягав позичальник. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом даної статті удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, тут завжди має місце укладення двох правочинів: реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки, та правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди є нікчемним і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. В суду відсутні підстави вважати, що договір про надання кредиту в іноземній валюті № 700007243 від 09.06.2008 був вчинений сторонами для приховання договору про надання кредиту в національній валюті України. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долару США несе саме позичальник. Обов'язковою передумовою укладення правочину є досягнення сторонами згоди з усіх суттєвих умов. При укладенні спірного кредитного договору були враховані вимоги ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, а саме визначені істотні умови договору - мета, сума, строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язання, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання умов договору. При цьому кредитний договір укладено в письмовій формі, сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, то вони мають виконуватися і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав. Відповідально до положень ст.. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Факт укладання кредитного договору та сплата [PERSON] за кредитом та відсотками впродовж кількох років підтверджує, що сторони досягли згоди з усіх суттєвих умов кредитного договору, позичальник був обізнаний щодо особливості сплати відсотків у валюті кредиту. Відсутні також підстави вважати, що банк не вправі був проводити валютні операції у зв'язку із відсутністю в нього відповідних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Судом також не вбачається порушень прав [PERSON] як споживача у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Вимога [PERSON] про визнання оспорюваного кредитного договору укладеним в валюті України в сумі 76065,41 грн. на умовах, визначених в договорі, взагалі не ґрунтується на законі. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved