Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувсь до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 01 грудня 2011 року на загальну суму 38618 грн. 93 коп. Одночасно, позивач просить стягнути із відповідача судові витрати у розмірі 386 грн. 19 коп. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим,\~що 01 грудня 2011 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30\~200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання, щодо повернення кредиту та сплати\~\~відсотків за користування кредитними коштами, належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості розмір якої, станом на 24 вересня 2014 року, складає 38618,93 грн. (заборгованості за кредитом 29182,87 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 6520,87 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 600,00 грн., фіксована частина штрафу 500,00 грн., процентна складова штрафу 1815,19 грн.), яку відповідач добровільно не погашає. Оскільки відповідач не виконує взятих на себе зобовязань, позивач просить стягнути із [PERSON] на свою користь зазначену суму заборгованості. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 27 грудня 2016 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити, пославшись на доводи викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 14 червня 2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у наданих ним письмових запереченнях. Так, у запереченнях від 05 грудня 2016 року та від 24 квітня 2017 року представник відповідача вказує на те, що позивач не надав доказів того, що він видав саме відповідачу платіжну кату і кредит у розмірі 30200,00 грн. Також зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, є не належним та допустимим доказом, оскільки вказані документи не підписувались відповідачем, а тому не містять ознак того, що відповідач була з ними ознайомлена. Вважає, що розрахунок заборгованості позивача базується на його власних припущеннях та не підтверджується первинними документами, відповідно до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Пеня та комісія не може бути задоволена, оскільки правова природа цих вимог є різною. Штраф, відповідно до вимог ч. 2 ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а тому фіксована сума штрафу не відповідає вимогам закону. Крім того представник відповідача вказує на те, що штраф і пеня є санкцією одного виду,ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому вважає, що суд має відмовити в задоволенні даних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні. 01 гркдня 2011 року [PERSON] підписала Анкету-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», шляхом отримання банківських послуг кредитної картки /а.с. 7/. У вказаній анкетів-заяві міститься інформація про те, що [PERSON] ознайомилася та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Представник відповідача, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену у справах №6-2320цс16, №6-240цс14 та №6-16цс15, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому вважає недоведеним укладення між сторонами договору та того, що [PERSON]М отримувала кредит. Проте, суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача. Так, за результатами розгляду справи № 6-16 цс 15, Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування судом до кредитних правовідносин положень ч. 1 ст. 259 ЦК України лише в частині збільшення строку позовної давності. У заявленому по даній справі спорі доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин та виконання зобов'язань кредитором щодо надання коштів та боржником щодо повернення коштів в обумовлені сторонами строки. У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач, підписавши вищезазначену анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», була повідомлена про зміст цих Умов та Правил, про що зазначено у самій заяві. За таких обставин, суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки підписання заяви позичальника не вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг, - не можуть бути визнані обґрунтованими, тому що згідно з приписами положень статей 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідачка прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Позивач свої зобов'язання виконав, однак відповідач у свою чергу порушив визначені договором зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 01 грудня 2011 року, станом на 24 вересня 2014 року, становить 38618,93 грн. /а.с. 6/, що складається з: -заборгованості за кредитом 29182,87 грн.; -заборгованості по процентам за користування кредитом 6520,87 грн.; -заборгованості по комісії та пені 600,00 грн.; -фіксована частина штрафу 500,00 грн.; -процентна складова штрафу 1815,19 грн. Таким чином, із наданого позивачем розрахунку заборгованість, суд вбачає, що заборгованість по комісії нараховується разом із заборгованістю по пені. Крім того, в мотивувальній частині позовної заяви позивач також зазначає, що заборгованість з пені та комісіє за користування кредитом становить 600,00 грн. З наведеного, суд приходить до висновку, що в даному розрахунку заборгованості до [PERSON] застосовується подвійна цивільно-правова відповідальність. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до довідки про умови кредитування, за несвоєчасну сплату заборгованості [PERSON] зобов'язалася сплати пеню, яка складається з базової процентної ставки по договору, яка нараховується за кожен день прострочки та 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць. Пунктом 1.1.5.22, 1.1.5.23 Умов та Правил, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення у розмірі 0,01% від суми простроченого платежу, проте не більше 0,1 % від суми переводу, в тому числі заборгованості відповідно до п. 1.1.5.25 Умов та Правил за кожний день прострочки, у випадку несвоєчасної оплати послуг, в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, проте не вище подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня за кожен день прострочки. Згідно пунктів 1.1.5.20, 1.1.5.32 та 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. по кредитним карткам, відкритим в валюті USD) + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів й комісій. Таким чином, згідно зазначених пунктів умов передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за ті ж дії (бездіяльність), що і пені - несвоєчасну сплату заборгованості. Відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За викладених обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 36303,74 грн., що складається із заборгованості за кредитом 29182,87 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 6520,87 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом 600,00 грн. Оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у заборгованість з комісії за користування кредитом входить також заборгованість із пені, вбачається, що позивач просить застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, У зв'язку з викладеним, позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача фіксованої частини штрафу в сумі 500,00 грн. та процентної складової штрафу в сумі 1815,19 грн. Судові витрати, відповідно ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути із відповідача на користь позивача в межах задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial