Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Орган опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації Черкаської області звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], служба у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації, про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], та стягнення з нього аліментів на користь неповнолітньої [PERSON] Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 10.11.1999 року. В шлюбі в них народилась донька [PERSON], [INFO]. Після народження дитини мати зникла в невідомому напрямку, на даний час місце знаходження її невідоме. Батько протягом тривалого часу не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливало на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти. З народження дитина проживала в родичів та знайомих ромської національності. Службою у справах дітей під час проведення рейду «Урок» в вересні 2014 року виявлено дитину [PERSON], [INFO], як дитину, яка не приступила до навчання. В результаті проведеної профілактичної роботи з батьком, відповідно заяви 21.10.2014 року дитина зарахована до 1 класу Вільшанської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат. Згідно пояснень класного керівника, соціального педагога та лікаря навчального закладу від 22.06.2018 року, батько протягом перебування дитини в закладі з 21.10.2014 року по 25.05.2018 рік належної участі у житті дитини не брав. Не відвідував її, не телефонував, на вихідні та дні канікул не забирав і тому дівчинку оформлювали на лікування в санаторії «Городищу, «Руська поляна». Лікування [PERSON] було виключно за кошти навчального закладу. [PERSON] не забезпечував доньку одягом, взуттям, предметами особистої гігієни, не надавав фінансової допомоги, не цікавився навчанням та вихованням доньки, не спілкувався з педагогами та вихователями навчального закладу. Інколи [PERSON] на вихідні та канікули забирали родичі в м. Звенигородка, але батько і там її не навідував, чим завдавав психологічної та моральної шкоди психіці дитини. Неодноразові виклики до служби у справах дітей на засідання комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] ігнорував. Не відповідав на телефонні дзвінки, надавав неправдиву інформацію про місце свого перебування. Не сприймав роз'яснення щодо правових наслідків недбалого ставлення до дитини, відмовився зареєструвати доньку з метою отримання нею паспорта громадянина України, чим грубо порушив її права. Вплинути на зміну ставлення до дитини не змогли навіть родичі та громадськість ромської національності. Після закінчення навчального закладу в травні 2018 року дитина оформлена до санаторію Руська поляна», де перебувала по вересень 2018 року. Так як батько її не забрав, вона змушена була поїхати проживати до знайомих в м. Звенигородка. 04.09.2018 року [PERSON] повідомила, що за адресою [ADDRESS], вона знайшла дитину [PERSON], про що складено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину. Розпорядженням Звенигородської райдержадміністрації від 04.09.2018 № 176 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та рішенням служби у справах дітей від 05.09.2018 № 396/01-27 тимчасово влаштовано в сім'ю [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Зареєструвавши [PERSON] по місцю свого проживання, [PERSON] допомогла дитині отримати свідоцтво про базову загальну освіту та оформити документи на отримання паспорта громадянина України. Враховуючи інтереси дитини, орган опіки і піклування Звенигородської райдержадміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON], та стягнути з нього на її користь аліменти. Представник позивача органу опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації Черкаської області в підготовче судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації в підготовче судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задоволити. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їх відносини: Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] народилася [INFO], її батьками вказані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.8) Відповідно до заяви відповідача [PERSON] 21.10.2014 року неповнолітня [PERSON] була зарахована до 1 класу Вільшанської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат. (а.с.5) Згідно пояснень т.в.о. директора Вільшанської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат класного керівника, соціального педагога та лікаря даного навчального закладу, відповідач [PERSON] протягом перебування дитини [PERSON] в закладі з 21.10.2014 року по 25.05.2018 рік належної участі у житті дитини не брав. Не відвідував її, не телефонував, на вихідні та дні канікул не забирав і тому дівчинку оформлювали на лікування в санаторії «Городищу, «Руська поляна». (а.с.9-12, 18) Як вбачається зі змісту висновку Органу опіки та піклування Звенигородської районної державної адміністрації від 18.09.2018 за №375/01-01-25 щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] встановлено, що протягом батько з дитиною не проживає; за період навчання з 2014 по 2018 роки її жодного разу не провідував, на вихідна та канікули не забирав, жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні дитини; зареєструвати дитину з метою отримання нею паспорту відмовився, після закінчення навчального закладу дитину не забрав. (а.с.13) Згідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину від 04.09.2018 року, 04.09.2018 року громадянка [PERSON] повідомила, що за адресою [ADDRESS], вона знайшла дитину [PERSON] (а.с.15) Розпорядженням Звенигородської райдержадміністрації від 04.09.2018 № 176 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та рішенням служби у справах дітей від 05.09.2018 № 396/01-27 тимчасово влаштовано в сім'ю [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. (а.с.14) Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, та обов'язку батьків по утриманню дітей, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на користь неповнолітньої [PERSON] у відділенні Державного ощадного банку України, в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) кожного місяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі наведеного, ст. 164, 166, 181-182, 184, 191 СК України,

Outcome: approved