Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

ПАТ КБ Приватбанк 30.05.2013 року звернувся до суду з даним позовом, в якому, зокрема, зазначив, що 03.12.2005 року між ним та відповідачкою було укладено кредитний договір №DNH4KS30900044 на підставі якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10346,54 гривень з умовою сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 25,8% на рік від залишку заборгованості. Договір укладено у формі заяви відповідачки в адресу банку та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Станом на 23.04.2013 року відповідачка має заборгованість в сумі 75633,37 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 6962,93 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 19044,38 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 45548,28 грн., штрафів на суму 500 грн. та 3577,78 грн. Просив стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні на задоволені позову наполягав, додатково до доводів, викладених у позові пояснив, що договір, який був укладений між банком та відповідачкою є договором приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України. Згідно до п.1.7.31. Умов кредитування, які утворюють зміст цього договору, позовна давність з вимог про повернення кредиту встановлена у 50 років. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, подали письмові заперечення з наступними додатками. Із узагальненого змісту пояснень відповідачки та її представника, поданих ними заперечень слідує, що відповідачка заперечує факт укладення договору із позивачем, оскільки, власно, документу із назвою договір вона не підписувала, а на заповненій нею заяві про отримання кредиту підписів представників банку не було. Крім того, у цій заяві відсутні істотні умови видачі кредиту, а Умови, які подано позивачем до суду у вигляді окремого документу, її підпису не містять та станом на час її звернення до банку із заявою у 2005 році, не існували, бо містять посилання на отримання банком ліцензії у 2009 році. Отже кредитний договір із банком у такій формі вона вважає нікчемним. Водночас відповідачка визнала факт отримання коштів від позивача в сумі 10346,56 грн. Цей кредит нею погашений на суму 5917,76 грн. Щодо вимоги повернення решти отриманих коштів, просила застосувати позовну давність. Крім того, вона вважає, що позивач безпідставно нараховував їй неустойку. Дослідженням поданих суду сторонами письмових доказів встановлено наступне. Позивачем надано письмовий розрахунок заборгованості відповідачки, згідно до якого, починаючи з 03.12.20105 року та до 23.04.2013 р. їй нараховувались відсотки за користування кредитом, відсотки за користування простроченим кредитом та пеня та штрафи. Загальний розмір заборгованості визначений сумою 75633,37 грн. Розрахунок підписаний від імені представника позивача. Згідно до копії Заяви позичальника №DNH4KS30900044 від 03.12.2005 р., відповідачка звернулась до Банку (ЗАТ КБ Приватбанк, ЄДРПОУ 14360570) з проханням про видачу кредиту на придбання побутової техніки та оплату комісії посередника в загальному розмірі 10346,56 грн. Заява підписана від імені [PERSON] та від імені керівника кредитного центру - провідного менеджеру Сінченка С.А., посвідчена печаткою кредитного центру. Заява складається з двох аркушів, перший з яких виконано у формі формуляру із заповненими рукописним шляхом персональними даними заявника [PERSON] Друга сторінка складається із друкованого тексту, структурована за окремими розділами без числового визначення, із виділенням заголовків. Згідно до розділу із заголовком «Банківські послуги», зокрема, банк надає позичальнику «строковий кредит у сумі 10346,56 грн. на строк 24 місяці по 03.12.2007 р. включно з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі-Умови) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах.»… До позовної заяви також долучено документ із назвою Умови та правила надання банківських послуг, на першій сторінці якого зазначено, що ці умови публікуються Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк», що діє на підставі ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 р. Згідно до наданої копії витягу зі статуту ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку зі зміною типу банку, найменування банку змінено з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк». Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, виданого 17.07.2009 р. назвою банку є Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк», ідентифікаційний код - 14360570. Згідно до наданої у додатку до позову копії банківської ліцензії №22, вона видана 05.10.2011 року Публічному Акціонерному Товариству Комерційному Банку «Приватбанк». Відповідачкою подано у додатку до письмових заперечень письмовий документ із назвою Витяг про погашеннях по кредиту, датований 26.07.2013 р., виданий Донецьким регіональним правлінням ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно даного документу, відповідачка [PERSON] сплатила банку за договором №DNH4KS30900044 від 03.12.2005 р. грошові кошти на загальну суму 5917,76 грн., з яких по тілу кредиту загалом - 3383,63 грн., по процентах загалом - 2414,36 грн., пені - 120,96 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, зокрема, письмові докази, діючи в межах встановлених законодавством засад рівності сторін перед законом і судом, диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд приходить до висновку про недоведеність позову, виходячи з таких мотивів. Факт подання [PERSON] заяви до банку про отримання кредиту із визначенням певних умов (особи кредитодавця та позичальника, суми та валюти кредиту, строку кредиту, розміру сплати за кредит, платіжних реквізитів, тощо) та факт видачі банком кредиту у відповідь на таку письмову заяву, в контексті положень ст.ст. 202-204, 207, 626, 638-640, 1054, 1055 ЦК України суд вважає укладенням кредитного договору між сторонами, тому доводи відповідачки про його не укладення, або про нікчемність відповідного договору, визнає недоведеними. Водночас, суд не має підстав вважати положення долучених позивачем до позову «Умов та правил надання банківських послуг» частиною договору, позаяк, по-перше, його назва не співпадає із назвою «Умов», на які є посилання у тексті заяви [PERSON] від 03.12.2005 р. («Умови надання споживчого кредиту фізичним особам»). А по-друге, зміст даного документу, зокрема, посилання на банківську ліцензію від 2009 року та нову назву банку, зареєстровану лише у 2009 році, свідчить, що станом на час укладення кредитного договору, цього документу ще не існувало, отже регулювати спірні відносини ним неможна. До того ж, згідно до п. 1.7.30 даного документу, взагалі передбачене третейське застереження відносно вирішення спорів, що витікають із правовідносин, що ним регулюються. За таких обставин суд застосовує до спірних правовідносин умови, викладені у вищевказаній заяві [PERSON] від 03.12.2005 р. та чинне законодавство. Так, відповідно до вказаної вище заяви, строк виконання зобов'язань позичальником спливає 03.12.2007 року. Тобто, даний строк фактично сплив за більш, ніж 5 років до звернення позивача до суду із даним позовом. Крім того, заявою не передбачено сплати будь-якої пені та штрафів. Тож розрахунок заборгованості, наданий позивачем у додатку до позову, до якого включено комісію та пеню, не відповідає домовленостям між сторонами і, отже, не може братися до уваги. Врешті, заборгованість відповідачки перед позивачем існує через неповну сплату тіла кредиту та відсотків за його користування, чого не заперечує і сама відповідачка. Водночас обґрунтований розмір такої заборгованості станом на 03.12.2007 року позивачем не визначений і, отже, виходячи з встановленої ст. 11 ЦПК України засади диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного вираховувати та визначати розмір позовних вимог. Крім того, згідно зі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У письмовій заяві та під час надання усних пояснень, відповідачка та її представник просили суд застосувати позовну давність до вимог позивача. Заперечення з боку позивача щодо позовної давності стосувались посилання на подані ним Умови та правила надання банківських послуг, відповідно до п.1.7.31. яких позовна давність визначена у 50 років. Проте суд не знаходить такі заперечення обґрунтованими з огляду на вищевикладені мотиви визнання поданих позивачем «Умов та правил надання банківських послуг» безвідносними до даної цивільної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed