Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 30 листопада 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 26 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказав, що 31 січня 2015 року помер його двоюрідний брат [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 9,12 гектарів (далі га), кадастровий номер 2324980200:02:002:0043, що розташована на території [PERSON] сільради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №041495, виданого згідно рішення [PERSON] сільради від 02 квітня 2001 року №19 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 20 вересня 2001 року за №392. Позивач [PERSON] у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його двоюрідного брата, однак державний нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на зазначену земельну ділянку на імя спадкодавця, який ним було втрачено. Посилаючись на відсутність можливості отримати дублікат державного акту, позивач [PERSON] прохає суд визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що він підтримує доводи поданої заяви і прохає її задовольнити на підставі наявних у справі доказів та за участі повноважного представника позивача [PERSON] (а.с.33). В судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] заявлені [PERSON] вимоги підтримав, позов прохав задовольнити, надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] сільрада позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача [PERSON] не оспорював, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.38). Представник нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог завідувач нотаріальної контори [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.36). Позивач, представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.34,35,37), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.33,36,37). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача, представника відповідача та представника третьої особи. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи 31 січня 2015 року у віці 53 років в с.Антонівка Розівського району Запорізької області помер двоюрідний брат позивача - [PERSON] (а.с.5,6-7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 9,12 га, кадастровий номер 2324980200:02:002:0043, що розташована на території [PERSON] сільради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №041495, виданого згідно рішення [PERSON] сільради від 02 квітня 2001 року №19 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 20 вересня 2001 року за №392 (а.с.10,11-13,14). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори вбачається, що після померлого 31 січня 2015 року [PERSON] нотаріальною конторою 10 квітня 2015 року заведена спадкова справа № 29/2015 за номером у спадковому реєстрі 57331643 за заявою [PERSON]. Інші заяви щодо прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців від права на спадкування не встановлено. Інформація щодо наявності заповітів та спадкових договорів відсутня (а.с.8,43-45). Проте, постановою державного нотаріуса від 12 серпня 2015 року №493/02-31, [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території [PERSON] сільради, яка залишилась після померлого 31 січня 2015 року [PERSON]. Державний нотаріус розяснив про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку на імя спадкодавця (а.с.16). Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. З інформаційної довідки управління Державного земельного агентства у Куйбишевському районі Запорізької області встановлено, що померлому [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №041495, виданого згідно рішення [PERSON] сільради від 02 квітня 2001 року №19, належить земельна ділянка площею 9,12 га, що розташована на території [PERSON] сільради. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 вересня 2001 року за №392 (а.с.10). З матеріалів справи вбачається, що померлим [PERSON] за життя було втрачено оригінал державного акту серії ІІІ-ЗП №041495 на право приватної власності на землю (а.с.15). Разом з тим, виготовлення, видача та реєстрація державних актів (дублікатів) з 01 січня 2013 року не передбачена. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, неможливість отримання дубліката державного акта замість втраченого не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку права на спадщину після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем предявленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved