Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Означені вище сторони звернулися до суду з вказаними позовами,що носять зустрічний характер. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав,проти задоволення зустрічних заперечив та пояснив,що в червні 2015 року був незаконно звільнений із займаної просади в.о. начальника КП ХОР «Генічеське БТІ на підставі розпорядження заступника голови Херсонської обласної [PERSON] від 04.06.2015 року №38. Він звернувся до суду про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул, його позов був задоволений. Однак до роботи він не приступив,тому що за п.1 рішення від 31 березня 2016 року №110 Херсонська обласна [PERSON] поновила його на посаді виконуючого обов»язки начальника КП ХОР «Генічеське бюро технічної інвентаризації» з 01 квітня 2016 року, а пунктом 2 цього рішення звільнила з 01 квітня 2016 року. Справа переглядалася судом апеляційної інстанції та за остаточним рішенням Верховного Суду України від 14.02.2018 року був проведений з ним частковий розрахунок з заробітної плати, а саме стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року,моральну шкоду та судові витрати. При звільненні 04 червня 2015 року з ним не було проведено остаточний розрахунок,не виплачена вихідна допомога та грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки з 08 червня 2015 року по 01 квітня 2016 року 26 днів 6771 грн,та на підставі вимог п.5 ст.41 вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток,що становить 30468,84 грн. За не проведення в день звільнення остаточного розрахунку просить стягнути грошову компенсацію за 728 робочі дні 189585,76 гривень. В задоволенні зустрічного позову про стягнення матеріальної шкоди,завданої установі ним за час виконання трудових обо»язків, а саме безпідставно нарахованих та отриманих коштів у розмірі 11873 грн. 70 коп., просив відмовити,так як позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях та висновках,викладених в акті від 09.01.2019 року управління південного офісу держаудитслужби в Херсонській області,який проведений без врахування його пояснень та його участі,просив закрити провадження,оскільки це питання вже вирішено рішенням суду,яке набрало законної сили,завдання ним матеріальної шкоди підприємству не доведено,взагалі позов подано з порушенням норм строків звернення до суду. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічний- підтримав і пояснив,що позивач [PERSON], вимагаючи стягнення остаточного розрахунку заробітної плати,а саме компенсації невикористаної відпустки,вихідної допомоги , компенсації за затримку остаточного розрахунку за період з 08 червня 2015 року, не надав доказів наявності у нього істотних перешкод для отримання вказаних сум,адже він будучи поновленим на роботі з 01 квітня 2016 року був посадовою особою,яка і повинна була його провести. Однак актом №12 від 01 квітня 2016 року зафіксовано,що він не з»явився на роботі, хоча про оприлюднення розпорядження йому було відомо. [PERSON] також не надав суду доказів,що він був звільнений за ст.41 п.5 КЗпПУ,тому при звільненні не мав права на отримання вихідної допомоги. Колективним договором від 28 квітня 2006 року,що діяв на той час,видача вихідної допомоги при звільненні не передбачена. Просив відмовити в задоволенні первісного позову,зустрічний позов - задовольнити, поновити строк звернення до суду,стягнути з [PERSON] завдану матеріальну шкоду, яка вбачається в тому,що 14 лютого 2018 року постановою Верховного Суду з КП «Генічеське БТІ» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу 23437 грн. 80 коп.,1000 гривень моральної шкоди та судових витрат 661 грн. 44 коп. та вказані суми добровільно було сплачено, проте КП «Генічеське БТІ» ХОР вважає,що зазначена сума коштів в розмірі 23437,80 грн є завищеною,оскільки судом помилково застосовано довідку про дохід від 09.07.2015 року,яка є неналежним та недостовірним доказом,тому що судами не надавалася її правова оцінка. При підрахунку судом визначено середній заробіток [PERSON]за час вимушеного прогулу у розмірі 23437 грн 80 коп.,з заробітної плати за два останніх місця перед звільненням /квітень-травень2015 року/ по дату поновлення 10156 грн 28 коп.,в той час як в дохід не повинні були включатися суми оплати його за суміщення посад,премії і повинна становити 11873 грн.70 коп.Отже з врахуванням виплачених 23437 грн, решта становить 11873 гривні 70 коп.,чим завдано підприємству матеріальної шкоди,яку на підставі вимог ст.130 ч.2 КЗпП [PERSON] повинен сплатити підприємству. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даного позовного провадження, слід прийти до наступних висновків. Виниклі правові відносини є трудовими та регулюються нормами трудового права. Предметом спору є вимога про стягнення коштів,що належали звільненому працівнику та стягнення завданої ним матеріальної шкоди. Відповідно до вимог ст.41п.5 додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу «п.5 припинення повноважень посадових осіб власник або уповноважений ним орган з власної ініціативи зобов»язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою, в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг,передбачених ст..166-10,166-12,188-44 КУпАПУ. Ст.44 КЗпПУ передбачено право у разі звільнення за ст.41п.5 працівника на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше ніжшестимісячний заробіток. Як передбачено вимогами ст.83 КЗпПУ у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі дні невикористаної ним щорічної відпустки та згідно вимог ст.82 КЗпПУ до стажу роботи,що дає право на шорічну основну відпустку зараховуються п.2 час,коли працівник, фактично, не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи та заробітна плата повністю або частково/ в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу,спричиненого незаконним звільненням. Згідно з вимогами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата усіх належних сум проводиться в день звільнення. За змістом ст.117 КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в ст.116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі,коли спір вирішено на користь працівника та відповідно до вимог ст.233 ч.1 абз. 2 у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається з вимог ст.238 КЗпПУ при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги,крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу…орган,який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Статтю 238 КЗпП не можна розуміти таким чином,що вона скасовує правило про тримісячний строк для звернення в суд з заявою про захист суб»єктивного трудового права. Цей строк діє завжди. Якщо працівник це виявив і звернувся з вимогою в орган по розгляду трудових спорів у межах тримісячного строку з дня,коли він дізнався про порушення його права,грошова вимога має бути задоволена за весь час,коли працівникові не повністю виплачувалася заробітна плата. Якщо йдеться про невиплату заробітної плати через порушення прав працівника,строк для звернення за захистом права встановлений тривалістю в три місяці. Як вбачається з вимог ст. 130 КУпАПУ працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду,заподіяну підприємству…внаслідок покладених на нього обов»язків та ст.132,134 КУпАПУ передбачено,що відшкодування шкоди обмежується середнім заробітком, а в разі /п.3/ шкоди завдано діями працівника,які мають ознаки діянь,переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до вимог ст.136 КУпАПУ щодо порядку покриття шкоди,заподіяної працівником у розмірі,що перевищує середньомісячний заробіток здійснюється шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду та як вбачається з вимог ст.233 КЗпПУ для звернення власника або уповноваженого ним органу з питання стягнення з працівника матеріальної шкоди,заподіянної підприємству, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди у разі пропущення з поважних причин строків,установлених в означеній вище статті, суд може поновити строк. Як вбачається з матеріалів позовного провадження, не заперечується сторонами,що [PERSON] працював в.о. начальника КП ХОР «Генічеське БТІ» у комунальному підприємстві та в червні місяці 2015 року був незаконно звільнений із займаної посади «за згодою сторін»/а.с.184/ на підставі розпорядження заступника голови Херсонської обласної [PERSON] від 04 червня 2015 року №38. Не погодившись зі звільненням, заявивши позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, звернувся з цими вимогами до суду. Місцевим судом був поновлений на роботі 23 листопада 2015 року. Однак до роботи, фактично, не приступив, 31 березня 2016 року був звільнений з 01 квітня 2016 року з посади в.о. начальника у зв»язку з призначенням з 04 квітня [PERSON] начальником. Спір вирішувався місцевими та апеляційними судами та постановою Верховного суду України від 14 лютого 2018 року, розглянувши касаційну скаргу [PERSON] на рішення місцевого та апеляційного суду , було відмовлено [PERSON] в визнанні незаконним розпорядження про його звільнення та призначення [PERSON] Касаційна скарга задоволена частково, фактично визнано,що [PERSON] призначений на посаду в законному порядку, звільнення з посади [PERSON]В- правомірно, однак стягнуто з КП. ХОР «Генічеське бюро технічної інвентаризації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2015 року по 01.04.2016 року у розмірі 23437 грн 80 коп. та 1000 гривень компенсації завданої моральної шкоди, оскільки поновлення на попередній роботі відбувається не з дати ухвалення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення працівника,яка відповідно до рішення визнається недійсною. З урахуванням порушених трудових прав позивача та вимог ст.235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2015 року до 01 квітня 2016 року. Вирішуючи спір про розмір стягнення, Верховний суд взяв до уваги довідку КП ХОР «Генічеське БТІ» про доходи [PERSON] від 09 липня 2015 року,з якої вбачається,що заробітна плата позивача за останні два повних календарних місяці роботи/квітень-травень 2015 року/ становила 10156 грн. 28 коп. Робочих днів було 39 /21 день в квітні та 18 днів у травні/, середньоденний заробіток становив 260 грн. 42 коп. /10156 грн 28 коп./ 39 робочих днів. Таким чином слід зробити висновок,що при наявності судового рішення, яким вже встановлений розмір остаточного розрахунку при звільненні та стягнуто його, такий розмір відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його. Враховуючи те,що остаточний розрахунок визначений Верховним судом, належних допустимих,достатніх доказів позивач [PERSON] суду ,що має право на отримання з підприємства ще компенсації за невикористану відпустку ,вихідну допомогу,не надав,в також пропустив тримісячний строк для звернення до суду,в задоволенні позову слід відмовити. Позивач [PERSON] в червні 2015 року був звільнений з роботи, в листопаді 2015 року поновлений на роботі та знову звільнений, але на протязі тривалого часу,оскаржуючи ці факти до суду місцевого, апеляційної та касаційної інстанції не висував позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку,вихідної допомоги за період з часу вимушеного прогулу з дня звільнення до поновлення на роботі. Суд приходить до висновку,що КП ХОР «Генічеське МБТІ», висуваючи зустрічні позовні вимоги, намагається ревізувати рішення суду,яке набрало законної сили. За таких встановлених обставин в зустрічного позову теж слід відмовити. Крім того, суд вважає за потрібне надати відповідь на клопотання позивача [PERSON] по розгляду зустрічного позову про стягнення матеріальної шкоди про закриття провадження. Як передбачено вимогами ст.255 ЦПК підставою для закриття провадження є, зокрема, якщо набрали законної сили рішення або ухвалу суду про закриття провадження у справі,ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON], висловлюючи у відзиві на позов свою позицію за зустрічним позовом, зокрема, просив закрити провадження за зустрічним позовом з підстав,що за рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 10.10.2017 року за позовом КП «Генічеське БТІ» ХОР до нього про стягнення надлишково отриманої заробітної плати та безпідставно отриманих щомісячних премій вже постановлено судове рішення, яке набрало законної сили. Дійсно, з матеріалів провадження/а.с.163/ вбачається,що означений позов був предметом розгляду,однак суд відмовив в задоволенні позову з приводу невірно обраного способу захисту, так як позивач обґрунтовував предмет позову як повернення коштів на підставі ст.1212 ЦК України як набуті без достатньої правової підстави. Позов,що є предметом цього розгляду має за змістом, фактично,підставу і предмет позову інший- про стягнення матеріальної шкоди,що завдана працівником установі, підприємству на підставі вимог ст..130 Кодексу Законів про Працю України.За таких обставин, підстав для закриття провадження за ст.255 ЦПК України не має. Відповідно до Висновку №11/2008/ [PERSON] Європи суддів щодо якості судових рішень/п.п.34-36/ суди повинні, в принципі, обґрунтовувати свої рішення, з метою гарантії від свавілля. Висновки повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними, несуперечливими, вони повинні надавати можливість читачеві простежити логіку міркуванні судді. Виклад висновків не повинен бути довгим, має бути дотриманий розумний баланс між обгрунтованістю та стислістю. Суд користується повним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази. В рішенні Європейського Суду з прав людини і основоположних свобод «Северін та інші» ст.58 вказується,що при обґрунтуванні рішення не треба детальної відповіді на кожен аргумент, суд має право певної свободи розсуду щодо вибору аргументів в тій чи іншій справі та на прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. В разі відмови в задоволенні позовних вимог,відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати позивачів не відшкодовуються.

Outcome: dismissed