Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради звернувся в суд з позовом до [PERSON] за участю третьої особи: Комунальний заклад Львівської обласної ради «Будинок дитини», про позбавлення батьківських прав в та стягнення аліментів на утримання дитини, покликаючись на те, що відповідач ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Так, згідно заочного Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.03.2016 у справі №465/1131/16-ц малолітню [PERSON], [INFO] було відібрано від [PERSON] та влаштовано в КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» без позбавлення її батьківських прав. 25.03.2016 на підставі наказу відділу у справах дітей департамент гуманітарної політики Львівської міської ради №60 малолітню [PERSON], [INFO] поставлено у відділі у справах дітей районної адміністрації на облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 22.04.2016 головою Франківської районної адміністрації ЛМР прийнято розпорядження №185 «Про надання малолітній [PERSON] [INFO], статусу дитини, позбавленої батьківського піклування». [PERSON] була присутня 26.01.2017 та 09.02.2017 р. на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини та надала пояснення. Відповідачка зобов'язалась створити належні житлово-побутові умови для проживання виховання дитини, однак їх не виконала. На даний час відповідачка дитину з закладу не забрали, самоусунулась від виконання батьківських обов'язків, у 2017 році відвідувала дитину 4 рази, матеріально не забезпечує, та не створила умов для повернення дитини, чим порушила її право на проживання в сім'ї. Станом на сьогодні дитина проживає у КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» перебуває на повному державному забезпеченні. На підставі вищевикладеного, просить позовні вимоги задоволити. Представник позивача органу опіки та піклування Франківської районної державної адміністрації Боянівський А.Б. в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду, причин неявки не повідомила, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідност.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Комунального закладу Львівської обласної ради «Будинок дитини №1» у судове засідання не заявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справ, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності. Суд проаналізувавши, дослідивши та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ 01 березня 2016 року, [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO] Згідно заочного Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.03.2016 у справі №465/1131/16-ц малолітню [PERSON], [INFO] було відібрано від [PERSON] та влаштовано в КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» без позбавлення її батьківських прав. Судом встановлено, що Відповідачка у 2017 році відвідувала дитину 4 рази, матеріально не забезпечує, та не створила умов для повернення дитини, чим порушила її право на проживання в сімї. Станом на сьогодні дитина проживає у КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» перебуває на повному державному забезпеченні. За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним факт, який не спростовано і самим відповідачем, ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки. [PERSON] не піклуються про доньку, не забезпечує її матеріально, і в подальшому не має наміру цього робити. Відповідно до ч.2 ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу , охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можу бути стягнуті з них на загальних підставах. Відповідно до ч. 2 ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до положень ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 640 грн. 00 коп. судового збору.

Outcome: approved