Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

ПАТ «Акцент-Банк» 26 січня 2015 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач, уточнивши позовні вимоги в редакції від 14 вересня 2016 року, посилався на те, що 15 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 50000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 09 вересня 2016 року склав 498009,06 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості в розмірі 38928,75 грн. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту в розмірі 286713,10 грн. Відповідач та її представник в судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. У запереченнях від 07 листопада 2016 року посилалась на те, що розрахунок заборгованості є незрозумілим. Відповідно до розрахунку пеня складає 465415,71 грн. більш ніж у 9 разів перевищує суму виданого кредиту. Також позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення нарахованої пені. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15 листопада 2010 року ПАТ «Акцент-Банк» на підставі заяви позичальника № АN2ICC9FR70003 надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 50000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з датою останнього погашення заборгованості не пізніше 11 листопада 2013 року, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 6-13). Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» до [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № АN2ICC9FR70003 від 15 листопада 2010 року в розмірі 38928,75 грн., з якої: заборгованість по кредиту 19088,98 грн., заборгованість по сплаті відсотків 13,97 грн., комісія 9489,21 грн., штраф 500 грн., пеня 9836,59 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк» судові витрати в розмірі 389,29 грн. (а.с. 29-31). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року залишено без змін (а.с. 32-34). Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 09 вересня 2016 року, у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі 498009,06 грн., яка складається з: 19088,98 грн. заборгованість за кредитом; 15,16 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13489,21 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 465415,71 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с. 194-195). Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, сума заборгованості з урахуванням суми, стягнутої на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2013 року, що заявлена позивачем до стягнення складає 286713,10 грн., з яких: 1,19 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4000,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 282711,91 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с. 194-195). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. № 6-14цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Останній платіж по кредитному договору від 15 листопада 2010 року від № АN2ICC9FR70003 по погашенню пені було здійснено у квітні 2013 року, після чого щомісячні платежі не здійснювались, а строк дії договору сплив 15 листопада 2013 року (а.с. 194-195). З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що строк позовної давності щодо погашення заборгованості за пенею сплив у 15 листопада 2014 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 26 січня 2015 року (а.с. 2-3). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Таким чином, виходячи з того, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підпису відповідача, та у заяві позичальника від 15 листопада 2010 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, то зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву від 15 листопада 2010 року. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. № 6-16цс15 та від 04.11.2015 року № 6-1926цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, з урахуванням того, що позивач звернувся з даним позовом 26 січня 2015 року, тобто з пропуском річного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості по пені і відповідач ставить питання про застування строків давності в цій частині, суд вважає за необхідне позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № АN2ICC9FR70003 від 15 листопада 2010 року в розмірі 4001,19 грн., з яких: 1,19 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4000,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1218 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial