Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

ПАТ «ВТБ Банк» 21 січня 2012 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач, уточнивши позовні вимоги в редакції 17 липня 2012 року, посилався на те, що 29 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав [PERSON] кредит у сумі 22500 доларів США зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 27 серпня 2021 року, а [PERSON] зобов'язалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. 29 серпня 2008 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Разом з тим, відповідачі свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 16 липня 2012 року склав 258764,67 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 258764,67 грн. та судові витрати. 15 березня 2012 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання права знати сукупну вартість кредиту, визнання неправомірною відсутності в кредитному договорі сукупної вартості кредиту та визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 29 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. Також 29 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки. Проте, в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, кредитний договір не містить у собі ані загальної процентної ставки, ані абсолютного значення подорожчання кредиту, тобто договір не містить в собі сукупну вартість кредиту. В момент укладання кредитного договору банком не були додержані вимоги, встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, а, отже, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України кредитний договір слід визнати недійсним. [PERSON] просила суд визнати за нею право знати сукупну вартість кредиту, наданого згідно кредитного договору від 29 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]; визнати неправомірним відсутність в кредитному договорі сукупної вартості кредиту; кредитний договір від 29 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнати недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2012 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник ПАТ «ВТБ Банк» надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, неодноразовими неявками відповідачів у судові засідання та навмисним затягуванням судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності відповідача [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) та відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 17), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 77/08В R513, згідно умов якого банк надав [PERSON]. кредит у сумі 22500 доларів США зі сплатою 15 % річних строком кредитування - 156 місяців до 27 серпня 2021 року, а [PERSON] зобов'язалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором, графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку супутніх послуг (а.с. 5-7, 8-9). 29 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 17), [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 77/08В-П, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 11). Кредитні кошти в розмірі 22500 доларів США були надані [PERSON] 29 серпня 2008 року, що підтверджується заявою на видачу готівки № ТR.73208.2 від 29 серпня 2008 року (а.с. 10). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачами порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 16 липня 2012 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 258764,67 грн. (а.с. 69). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем 02 грудня 2011 року було направлено відповідачам вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, але до цього часу заборгованість сплачено не було (а.с. 12, 13, 14). На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 2 статті 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до розрахунку у відповідачів перед позивачем станом на 16 липня 2012 року існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 258764,67 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 172674,94 грн., заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 63432,69 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у розмірі 22657,04 грн. (а.с. 69). З урахуванням того, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 258764,67 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права знати сукупну вартість кредиту, визнання неправомірною відсутності в кредитному договорі сукупної вартості кредиту та визнання кредитного договору недійсним суд зауважує наступне. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] про захист прав споживача шляхом усунення недоліків в наданій послузі - задоволено частково. Визнано право [PERSON] знати сукупну вартість кредиту за кредитним договором від 29 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «ВТБ Банк». Визнано неправомірним відсутність сукупної вартості кредиту в кредитному договорі від 29 серпня 2008 року, укладеному між [PERSON] та ВАТ «ВТБ Банк». Зобов'язано ПАТ «ВТБ Банк» повідомити [PERSON] про сукупну вартість кредиту за кредитним договором від 29 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «ВТБ Банк». В задоволенні позову в іншій частині - відмовлено (а.с. 89-90). Зазначене рішення набрало законної сили 11 вересня 2012 року. Таким чином, вищезазначеним рішенням суду було розглянуто позовні вимоги [PERSON] про визнання права знати сукупну вартість кредиту, визнання неправомірним відсутності в кредитному договорі сукупної вартості кредиту, а, отже, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову в цій частині. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Доводи позивача в частині несправедливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб'єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. При цьому на час укладання спірного договору позивач була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов'язання добровільно. Слід також зазначити, що протягом дії кредитного договору [PERSON] вчиняла дії, спрямовані на його виконання, зокрема, здійснювала платежі за кредитним договором, що також підтверджує її згоду з умовами оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У судовому засіданні також встановлено, що у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України при укладанні кредитного договору № 77/08В R513 від 29 серпня 2008 року були дотримані всі передбачені законодавством істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. Окрім того, на момент укладання цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід рівними частками стягнути судовий збір у розмірі 2587,65 грн. Позовні вимоги [PERSON] не належать до задоволення, у зв'язку з чим відшкодуванню за рахунок ПАТ «ВТБ Банк» не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved