Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 15 травня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в якому прохає стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 25\~846 грн. 59 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначило, що відповідно до укладеного між сторонами кредитно-заставного договору від 19 квітня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. зі сплатою 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16 квітня 2010 року. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим утворилася заборгованість. Уточнивши вимоги під час нового розгляду справи, позивач зазначив, що станом на 12 червня 2014 року відповідач має заборгованість у сумі 42\~346 грн. 65 коп., де 3\~954 грн. 89 коп. борг за кредитом, 17\~159 грн. 84 коп. проценти за користування кредитом, 450 грн. 00 коп. несплачена винагорода, 20\~781 грн. 92 коп. сума пені. Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача заборгованість по договору в розмірі 42\~346 грн. 65 коп. та судовий збір в сумі 423 грн. 47 коп.. В судовому засіданні представник позивача повідомив про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, та прохає їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та в судовому засіданні пояснив, що ніякого кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» він ніколи не укладав, а наданий позивачем договір не підписував. До банку за отриманням кредиту не звертався. Враховуючи похилий вік відповідача, його юридичну необізнаність, скрутне матеріальне становище, у справу з метою захисту інтересів відповідача вступив прокурор. В судовому засіданні прокурор підтримав позицію відповідача та пояснив, що оскільки [PERSON] кредитно-заставний договір не підписувався, грошові кошти від банку ним не отримувалися, тому між сторонами не виникло відповідних правовідносин. Наведені ПАТ КБ «ПриватБанк» підстави для цивільно-правової відповідальності [PERSON] відсутні. Вказаний кредитно-заставний договір не можна вважати укладеним, у звязку чим вимога про визнання його недійсним не заявлена. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] склалися кредитні правовідносини. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до чч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Матеріали справи свідчать про те, що 19 квітня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] уклали кредитний договір №ZPK0SE00000206, згідно з яким ЗАТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит на розвиток господарства в розмірі 10 000 грн. 00 грн. на строк до 16 квітня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-7). Вказаний договір складався із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (а.с.8-11,181). Кредит надано в обмін на зобовязання [PERSON] по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди і комісії в зазначені вищевказаним договором строки. Відповідач [PERSON] зобовязався, починаючи з 19 по 25 число кожного місяця, надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 544 грн. 08 коп. з метою погашення заборгованості по кредиту. На виконання договору банк відкрив позичальнику відповідний рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, а позичальник доручив банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені цим договором строки із всіх своїх поточних рахунків при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягали сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів. Із матеріалів справи випливає, що позичальник [PERSON] повернення кредитних коштів та інших платежів за договором здійснював частково, а саме, з 29 травня 2007 року по 18 лютого 2010 року, своєчасно у строк до 16 квітня 2010 року банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором не надав, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором (а.с.81-104,171-175). Станом на 12 червня 2014 року відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором у сумі 42\~346 грн. 65 коп., де 3\~954 грн. 89 коп. борг за кредитом, 17\~159 грн. 84 коп. проценти за користування кредитом, 450 грн. 00 коп. несплачена винагорода, 20\~781 грн. 92 коп. сума пені. Положення ч.3\~ст.551 ЦК України\~з урахуванням положень ст.3 ЦК України\~щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України\~щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14. З огляду на це, суд вважає, що розмір неустойки (пені), який визначений Банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків Банку, а тому підлягає зменшенню до 4\~000 грн. 00 коп.. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] послався на те, що кредитно-заставний договір із ЗАТ КБ «ПриватБанк» він не укладав, його не підписував, кредитні кошти від банку не отримував. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідчого інституту судових експертиз №4545-14 від 13 березня 2015 року підписи від імені [PERSON] в графах «Позичальник», «Один з примірників даного договору мною отримано особисто (підпис) [PERSON]М.» та «[PERSON]М.» у кредитно-заставному договорі №ZPK0SE00000206 від 19 квітня 2007 року, - виконані не [PERSON], а іншою особою. Разом з цим, в силу ст.58 ЦПК України докази мають бути належними. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною другою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним. Установивши, що спірний кредитний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, суд виходить з того, що такий договір є вчиненим. Доводи відповідача про те, що договір ним не підписувався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним. Однак позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був. З огляду на викладене відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку із непідписанням договору та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості. Отже, оскільки питання щодо підписання відповідачем кредитного договору не відносяться до предмету заявленого позову (про стягнення заборгованості за договором), а позичальником позов про визнання цього договору недійсним з зазначених підстав не заявлявся, доводи заперечень відповідача та прокурора проти позову щодо з'ясування справжності підпису [PERSON] не мають правового значення по даній справі. Заперечення відповідача та прокурора проти позову вищевказані висновки суду не змінюють. Заяви від відповідача [PERSON] або прокурора про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення не було. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 12 червня 2014 року в сумі 25\~564 грн. 73 коп., в іншій частині в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст.88 ЦПК України з [PERSON] підлягають присудженню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду у сумі 423 грн. 47 коп. (а.с.1,176).

Outcome: partial