Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 05.07.2013р. звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір від 03.10.2007р., згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 18.06.2013р. становить 31 074,92 грн. та включає 4 000,00 грн. заборгованості за кредитом, 15 458,97 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 9 660,00 грн. заборгованості з комісії, а також 500,00 грн. фіксованого штрафу та 1 455,95 грн. процентної складової штрафу. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31 074,92 грн. та судові витрати. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014р., позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 03.10.2007р. у сумі 31 385,67 грн. Не погодившись з рішеннями попередніх інстанцій [PERSON] подав касаційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2013р. та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014р. скасована, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 03.10.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку картки, а відповідач зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором і Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.9-10). У відповідності з розрахунком у відповідача перед позивачем станом на 18.06.2013р. виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 31 074,92 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 4000,00 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15 458,97 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 660,00 грн.; штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 455,95 грн. (а.с.5-8). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Однак, в касаційні скарзі відповідач вказує на пропущення позивачем строків позовної давності. Згідно статті 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правило перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з виписки з особового рахунку № 22222209128531 останнє надходження готівкових коштів від відповідача було 27.09.2009р. (а.с.124-131). Виходячи з цього останні день коли позивач міг звернутися за захистом свого порушеного права 27.09.2012р. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Однак, враховуючи статті 253 ЦК України, частини першу та п'яту статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України позивач звернувся до суду лише 05.07.2013р., чим порушив строк в який він міг звернутися до суду за захистом свої прав. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню так як строк позовної давності для звернення із даним позовом сплив. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не задоволено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed