Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось в травні 2014 року в суд з позовом до [PERSON] про скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зобовязання зареєструвати дане право власності за АТ «Банк «Фінанси та Кредит», звернути стягнення на майнові права за договором іпотеки від 27.10.2006р., визнати право власності за АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], стягнення судових витрат. 18.01.2016 року в звязку з закінченням пятирічного строку призначення судді Бойчука О.В., справу прийнято до провадження нового складу суду (суддя Польська М.В.). 17.02.2016р. до суду звернувся [PERSON] із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору застави майнових прав від 27.10.2006р., зняти заборону на відчуження квартири, виключити записи про обтяження. Ухвалою суду від 05.04.2016р. було прийнято та обєднано в одне провадження вимоги перівісного та зустрічного позову. Ухвалою суду від 05.04.2016р. до участі у справі за зустрічним позовом було залучено третьою особою без самостійних вимог приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 05.04.2016р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уточнив (зменшив) позовні вимоги та просив: звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1705pv16-06 від 27.10.2006 року в розмірі 60518,42 доларів США. Ухвалою суду від 12.10.2016р., яка набрала законної сили, дана зустрічна заява [PERSON] залишена без розгляду за неявки позивача за зустрічним позовом в судові засідання. Представник позивача позовні вимоги від 05.04.2016р. підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.10.2006р. між [PERSON] «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1705pv16-06 за умовами якого надано кредит у розмірі 33000 доларів США, зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення27.10.2026 року (а.с.8-9). Пунктом 3.3 договору передбачено, що позичальник щомісячно до 10 числа здійснює погашення платежу в сумі 148.65 доларів США, відповідальність за невиконання зобовязань позичальника врегульована п.6 договору. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Станом на 01.04.2016 року заборгованість позичальника перед кредитором становить в сумі 60518,42 доларів США, а саме: 32848.81доларів США заборгованість по тілу кредиту, 27669.61 доларів США - % за користування кредитом, 23215.76грн. комісія, 1596694.68грн. - пені (а.с.106). Детальної суми боргу ( помісячно) позивач до позову не надавав. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підставі договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1705pv16-06, 27.10.2006р. між [PERSON] «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №2334 (а.с.10-12). Предметом іпотеки є права іпотекодавця за договором на дольову участь у будівництві від 25.10.2005р., на права отримання у власність [PERSON] квартири №55 по вул.Молодіжній (навпроти будинку №54) в м.Івано-Франківську площею 81.4 м.кв.(а.с.13). Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України від 5 червня 2003 р. «Про іпотеку» (надалі Закону № 898-ІV) предметом іпотеки може бути обєкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. За правилами ст. 16 цього Закону передача в іпотеку обєктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований обєкт незавершеного будівництва, обєктів незавершеного будівництва та майнових прав на них, кожен з яких може виступати окремим, самостійним предметом іпотеки. Можливість передачі в іпотеку обєкта незавершеного будівництва, майнових прав на нього передбачена також й іншими законами - Законом № 978-ІV від 19 червня 2003 р. «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», яким регулюється процес будівництва багатоквартирних житлових будинків, Законом № 979-ІV від 19 червня 2003 р. «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини в системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, предметом іпотеки є обєкт незавершеного будівництва та майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено (ст. 5). Під час вирішення даної цивільної справи суд враховує ту обставину, що до набрання чинності змінами, внесеними до Закону № 898-ІV згідно із Законом від 25 грудня 2008 р. № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», майнові права на обєкт незавершеного будівництва не були визначені як предмет іпотеки (постанова Верховного Суду України від 17 квітня 2013 р. у справі № 6-8цс13). Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, також зазначає те, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. У справі, яка переглядається, позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за ним майнових прав на обєкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України немає. При цьому, як вбачається з договору іпотеки по даній справі, він був укладений 27.10.2006р., тобто ще до набрання чинності змінами, внесеними до Закону № 898-ІV згідно із Законом від 25 грудня 2008 р. № 800-VI, а тому майнові права на обєкт незавершеного будівництва не могли були визначені як предмет іпотеки. За статтями 181, 182, 331 ЦК, Закону № 1952-IV від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивачем після отримання обєкта будівництва, було проведено у відповідному порядку належними органами державну реєстрацію прав власності. Спочатку таке право набуло четверо осіб, а з 01.06.2011 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.51-53). В матеріалах справи наявне заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10.06.2013р. (а.с.14), яким стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість що виникла на підставі договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1705pv16-06, 27.10.2006р. в сумі 456610.21грн. Дане рішення зі слів представника позивача набрало законної сили. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в квітні 2015 року знову звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] відсотків та пені за невиконання рішення суду (а.с.62-64). Обґрунтовуючи остаточні вимоги від 05.04.2016р., а саме звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1705pv16-06 від 27.10.2006 року в розмірі 60518,42 доларів США, позивач посилався на норми ст..3, 7, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо вимог позивачів про визнання права власності на предмет іпотеки шляхом визнання права за кредитором, є висловлена правова позиція Верховного Суду України (у справі за № 6-1851цс15). А тому з врахуванням такої позиції та норм законодавства, суд відмовляє в позові, враховуючи і таке. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку. Розділ 5 договору іпотеки від 27.10.2006р. регулює способи задоволення вимог іпотеко держателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ, як зазначено у правовій позиції ВСУ, судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Згоди іпотекодавець в позасудовому порядку не висловлював, а навпаки заперечив таку вимогу іпотекодержателя. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, за безпідставністю. На підставі наведеного, відповідно до ст..16,335,376,392 ЦК України ст..33,36,37 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed