Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що відповідно до кредитного договору №IFIHG100000099 від 30.08.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3320.00 доларів США на термін до 30.08.2010 року, та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки, порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі. Однак відповідач [PERSON] в порушення умов кредитного договору свої зобовязання не виконав, в звязку з чим станом на 09.02.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 34142,98 доларів США, з яких: 3255,03 доларів США заборгованість за кредитом, 8905,06 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 224,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 21758,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Позивач зазначає, що законодавець не передбачає вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Виходячи з наведеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості за кредитним договором 3935,03 доларів США, яка складається з наступного: 3255,03 доларів США - заборгованість за кредитом, 680 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також понесені при зверненні до суду з позовом судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив позов задовльнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, пояснив що просив в позові відмовити у звязку з спливом строку позовної давності. Зазначив, що банк у 2008 році вже скористався своїм правом предявити до нього позов за даним кредитним договором, який рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23.09.2008 року задоволено звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки. Таким чином в вересні 2008 року позивачу було відомо про порушення його права, однак позов ним предявлено лише у 2017 році. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.08.2007року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №IFIHG100000099, відповідно до умов якого [PERSON] надав Позичальнику строковий кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 3200,00 доларів США на термін до 30.08.2010 року включно, на купівлю домоволодіння, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми у момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту (а.с.6-8). Тобто, з 31 серпня 2010 року зобовязання, що випливають з Договору є припиненими та невиконаними. Позивачем зазначено, що у відповідача виникла заборгованість станом на 09.02.2017 року в розмірі 34142,98 доларів США, з яких: 3255,03 доларів США заборгованість за кредитом, 8905,06 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 224,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 21758,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. За таких обставин право Банку звернутися до суду з вимогою за зобовязаннями, що випливають із Договору виникло 31 серпня 2010 року. Враховуючи те, що банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в 2017 році, то у відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду із позовною заявою. Згідно із правовою позицією ВСУ у справі № 6-16цс15 позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У кредитному договорі № №IFIHG100000099 від 30.08.2007року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України щодо застосування наслідків спливу позовної давності, викладених в Постанові пленуму від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно розрахунку заборгованості у відповідача виникла заборгованість станом на 09.02.2017 року в розмірі 34142,98 доларів США, з яких: 3255,03 доларів США заборгованість за кредитом, 8905,06 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 224,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 21758,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Однак, позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості 21.02.2017 року, відповідачем заявлено про сплив позовної давності, межами позовної давності для стягнення суми заборгованості в даному спорі слід рахувати з 30.08.2010 року (строк кінцевого виконання договору) по 29.08.2013 року (загальний строк позовної давності для основної вимоги), суд приходить до висновку,що перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права у позивача закінчився 30.08.2013 року (загальний строк позовної давності), а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити у зв'язку із спливом строків для звернення до суду за захистом порушеного права. Крім цього, в матеріалах страви міститься рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23.09.2008 року (а.с.32-33), яким позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIHG100000099 від 30.08.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 31.08.2007 року. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 207, 259 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 10, 11, 60, 212-215, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Outcome: dismissed