Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Одеська міська рада звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати 331/1000 частини квартири [ADDRESS], відумерлою спадщиною, а також витребувати із незаконного володіння [PERSON] 331/1000 частини вищевказаної квартири. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року було визнано удаваною угоду купівлі-продажу 331/1000 частини квартири [ADDRESS], загальною пл. 70, 6 кв. м. та корисною пл. 68, 8 кв. м., що складається з трьох кімнат житловою пл. 44, 8 кв. м., укладену між [PERSON] та [PERSON], та визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2000.7-1447 від 07 липня 2000 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила 331/1000 частину вищевказаної квартири. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволений частково, та визнано дійсним договір купівлі-продажу 331/1000 квартири [ADDRESS], яка складається з 1 кімнати пл. 15 кв. м., 331/1000 частини коридору 1, 331/1000 частини коридору 5. 331/1000 частини туалету 6, 331/1000 частини кухні 7, 331/1000 частини веранди 8, укладеного 07 липня 2000 року у Жовтневому філіалі Одеської спеціалізованої біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] В іншій частині позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Однак, ухвалою ВССУ від 16 жовтня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року були скасовані, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та дійсним, передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, під час нового розгляду вказаної справи, ухвалою суду від 05 червня 2014 року, що набрала чинності, позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду. Таким чином, на думку позивача, первісні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року були скасовані, а [PERSON] фактично не набула право власності на спірну квартиру. Всупереч цьому, відповідачка 22 березня 2013 року зареєструвала в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції право власності на 331/1000 частини квартири № 3 по вул. Успенській в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу № 2000.07-1447, виданого 07 липня 2000 року Жовтневим філіалом Одеської спеціалізованої біржі нерухомості та рішення Приморського районного суду від 14 грудня 2012 року, яке було скасовано. Також позивач зазначає, що [PERSON], яка фактично була власником 331/1000 частини спірної квартири, померла 01 жовтня 2000 року. Після її смерті відкрилася спадщина на дану квартиру, однак в спадковому реєстрі відсутня інформація щодо відкриття спадкової справи після її смерті. Тому, на думку позивача, таку спадщину слід визнати відумерлою, а оскільки існує спір про право у звязку з незаконною реєстрацією за [PERSON] права власності на вказану квартиру, просить також витребувати її у відповідачки. Представник ОМР у судовому засіданні вищевказаний позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити, подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник третьої особи Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась, була сповіщена про розгляд справи належним чином за місцем реєстрації згідно вимог ст. 74 ЦПК України, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала та про причини неявки суд не повідомляла. У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У відповідності до п. 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. П. 119 Правил передбачено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом. До суду повернулись поштові повідомлення форми Ф-20 за спливом строку зберігання, що свідчить про те, що відповідачка до операторів поштового зв'язку не зверталась. Вищевикладене свідчить про недобросовісне виконання процесуальних обов'язків [PERSON], тому суд вважає, що остання про розгляд справи була сповіщена належним чином. У зв'язку з чим, суд вважає за можливе, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, та зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року було визнано удаваною угоду купівлі-продажу 331/1000 частини квартири [ADDRESS], загальною пл. 70, 6 кв. м. та корисною пл. 68, 8 кв. м., що складається з трьох кімнат житловою пл. 44, 8 кв. м., укладену між [PERSON] та [PERSON], та визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2000.7-1447 від 07 липня 2000 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила 331/1000 частину вищевказаної квартири. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволений частково, та визнано дійсним договір купівлі-продажу 331/1000 квартири [ADDRESS], яка складається з 1 кімнати пл. 15 кв. м., 331/1000 частини коридору 1, 331/1000 частини коридору 5. 331/1000 частини туалету 6, 331/1000 частини кухні 7, 331/1000 частини веранди 8, укладеного 07 липня 2000 року у Жовтневому філіалі Одеської спеціалізованої біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] В іншій частині позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Однак, ухвалою ВССУ від 16 жовтня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року були скасовані, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та дійсним, передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Також судом встановлено, що під час нового розгляду вказаної справи, ухвалою суду від 05 червня 2014 року, що набрала чинності, позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду. Таким чином, первісні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2013 року були скасовані, а [PERSON] фактично не набула право власності на спірну квартиру. Всупереч цьому, відповідачка 22 березня 2013 року зареєструвала в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції право власності на 331/1000 частини квартири № 3 по вул. Успенській в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу № 2000.07-1447, виданого 07 липня 2000 року Жовтневим філіалом Одеської спеціалізованої біржі нерухомості та рішення Приморського районного суду від 14 грудня 2012 року, яке було скасовано. У судовому засіданні також встановлено, що 01 жовтня 2000 року померла [PERSON], про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 06 грудня 2012 року за № 00011463629, з якого вбачається, що в першому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції наявний відповідний запис про смерть [PERSON] за № 9009 від 03 жовтня 2000 року. [PERSON] була власником 331/1000 частини квартири № 3 по вул. Успенській в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу № Н/99-01292 від 24 лютого 1999 року. Відповідно до довідки за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім'ї) від 18 червня 2009 року [PERSON] була постійно зареєстрована за адресою: [INFO]. Крім того, згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» №9752-02/255 від 07 вересня 2012 року право власності на 331/1000 частини квартири № 3 по вул. Успенській в м. Одесі, зареєстровано за [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 331/1000 частини спірної квартири, загальною пл. 23, 4 кв. м., у тому числі житловою пл. - 15, 0 кв. м. У спадковому реєстрі відсутня інформація про реєстрацію спадкової справи до майна померлої, про що свідчать інформаційні довідки зі спадкового реєстру за № 33080835 від 18 січня 2013 року та за №33080841 від 18 січня 2013 року. Тобто, після смерті [PERSON] жодна особа із заявою про прийняття спадщини не зверталася, що свідчить про відсутність спадкоємців за законом та заповітом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ч. 3 ст. 140 Конституції України та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, є сільські, селищні, міські ради. Таким чином, суд вважає доведеним, що універсальним правонаступником спірного майна є територіальна громада міста [PERSON], в особі Одеської міської ради, адже вищезазначені факти свідчать про відсутність спадкоємців за законом та заповітом на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] Однак, спірна квартира первинно вибула з власності територіальної громади м. Одеси на підставі рішення суду, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу, та яке в подальшому було скасовано Вищим спеціалізованим судом України, а саме ухвалою від 16 жовтня 2013 року Вищезазначене свідчить, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади м. Одеси не з її волі. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1, 3, ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати майно від набувача якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист права власності передбачено шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Вказана позиція викладена також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені недійсного правочину. У цьому разі, майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене станеш 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Таким чином, суд вважає, що захист прав та охоронюваних законом інтересів територіальної громади м. Одеси можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, на підставі положень ст. ст. 1277 та 388 ЦК України, шляхом визнання спадщини відумерлою та витребування майна у добросовісного набувача. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звергається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу Одеської міської ради про визнання відумерлою спадщини після смерті [PERSON] у вигляді 331/1000 частини квартири [ADDRESS], а також вважає за можливе витребувати із незаконного володіння [PERSON] 331/1000 частини спірної квартири, оскільки право власності неї відповідачкою було набуто незаконно. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь позивача суми судових витрат у розмірі 243, 60 грн. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги ОМР до до [PERSON] обґрунтованими та таким, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved