Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Орган та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з позовом, уточнивши його, просив позбавити [PERSON] батьківських прав, стягнути аліменти на утримання дітей та призначити опікуна. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що в них на обліку перебуває двоє малолітніх дітей відповідача. 31 липня 2018 року на підставі розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації «Про відібрання малолітніх дітей» - [PERSON] , [PERSON] відібрано у їх батька - відповідача з причини неналежного виконання своїх батьківських обов`язків. Проведені відносно відповідача заходи впливу жодних позитивних результатів не дали. Також позивач просив призначити опікуном дітей їх бабусю. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Своїм правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. За згодою представника позивача, суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Діти перебувають на її піклуванні. Просить суд призначити її опікуном, оскільки вона є бабусею малолітніх. Будучи допитана в якості свідка [PERSON] , підтвердила, що відповідач не цікавиться здоров`ям та вихованням дітей. Останні проживають разом з бабусею, яка і займається їх вихованням. Вислухавши пояснення представника позивача, доводи третьої особи, пояснення свідків, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] є батьком малолітніх [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] що вбачається із свідоцтва про народження кожного з дітей (а.с.13, 14). Мати малолітніх дітей - [PERSON] - померла [INFO] . Розпорядженням Печерської районного в м. Києві Державної адміністрації № 461 від 31.07.2018 року «Про відібрання дітей» дітей відібрано у батька - [PERSON] , який веде аморальний спосіб життя, систематично вживає алкоголь, жорстоко поводиться з дітьми. Діти проживають з бабусею [PERSON] (третя особа по справі) та перебувають на обліку служби у справах дітей, як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах, з причин неналежного виконання батьком своїх батьківських обов`язків, що підтверджується показами представника позивача, поясненнями третьої особи, свідками. Висновком органу опіки та піклування Печерської РДА встановлено доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей. (а.с.8). Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідач неналежно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, без поважних причин не піклується про стан їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 цього Закону мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У міжнародному та національному законодавстві (ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст. 2-4, 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року) закріплено принципи пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів норми міжнародного права, фактичні обставини справи, враховуючи характер винної поведінки відповідача наявність сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки, суд приходить до висновку, що оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню своїх дітей свідомо нехтуючи ними і не діючи в інтересах дитини, для захисту її життя, здоров`я та емоційного стану, суд приходить до висновку, що в теперішній час неможливе і до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов`язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За таких обставинах, суд вважає, що з відповідача на утримання кожної дитини необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання, щодо призначення опікуна неповнолітньої дитини, суд приймає до уваги наступне. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає приймати участі у вихованні своїх дітей, а бабуся (третя особа по справі) виявила бажання стати опікуном малолітніх дітей, які на даний час проживають разом з нею та за станом здоров`я [PERSON] може виконувати обов`язки опікуна. [PERSON] є пенсіонеркою, утримує домашнє господарство, має стабільний дохід, що підтверджується довідкою про її доходи, тобто вона не має обмежень, передбачених ст. 244 СК України, а тому може бути призначена опікуном. Згідно ч. 3 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] необхідно призначити опікуном по відношенню до малолітніх [PERSON] , та [PERSON] , у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати щодо судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., від сплати яких позивач був звільнений в силу Закону при поданні позову.

Outcome: approved