Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Наприкінці березня 2017 року ТОВ «Амако Україна» звернулося до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 січня 2016 року о 15 годині 00 хвилин в с. Проліски Бориспільського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER], який належить ТОВ «ФК «Динамо» Київ», під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER], який належить ТОВ «Амако Україна». В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER], зазнав пошкодження. Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 05 травня 2016 року, винним у порушенні правил дорожнього руху та у вчиненні адміністративного правопорушення був визнаний [PERSON] На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов'язана з експлуатацією автомобіля марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER], була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант». У зв'язку з цим, 13 липня 2016 року ТОВ «Амако Україна» звернулось до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою про страхове відшкодування. 01 березня 2017 року на поточний рахунок позивача було зараховано суму страхового відшкодування у розмірі 12639 гривень 28 копійок. Таким чином, на даний час залишаються невідшкодованими збитки, що зазнав позивач в результаті пошкодження транспортного засобу, у розмірі 20560 гривень 50 копійок. Зважаючи на те, що безпосереднім винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до пошкодження автомобіля, що належить ТОВ «Амако Україна», є [PERSON], тобто він є особою, яка завдала шкоди і повинен її відшкодувати. Тому ТОВ «Амако Україна», з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] суму відшкодування збитків у зв'язку з пошкодженням майна у розмірі 20560 гривень 50 копійок. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав пред'явлений позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, та просив суд його задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що згідно положень ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт. При цьому, виплата за договором майнового страхування не може перевищувати розміру реальних збитків. Враховуючи те, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» було оцінено шкоду, заподіяну майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у вигляді витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з урахуванням зносу та виплачено страхове відшкодування у розмірі 12639 гривень 28 копійок. ТОВ «Амако Україна» не оскаржувало в судовому порядку рішення ТДВ СК «Альфа-Гарант» про здійснення страхового відшкодування та його розмір, незважаючи на те, що розмір оціненої ТДВ СК «Альфа-Гарант» шкоди є меншим страхової суми за полісом страхування. Оскільки, позовні вимоги є меншими страхової суми за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вказані позовні вимоги можуть бути повністю покриті страховою сумою, тому позовні вимоги є безпідставними. У зв'язку з вказаними доводами відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що ТОВ «Амако Україна» є власником автомобіля марки «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.52) та відомостями з інвентаризаційної картки обліку основних засобів ТОВ «Амако Україна» (а.с.98). Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. У відповідності до положення п.1 ч.2 ст.22 ЦК України майновою шкодою є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). 12 січня 2016 року о 15 годині 00 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER], та рухаючись в с. Проліски Бориспільського району Київської області, при виїзді з другорядної дороги на головну дорогу, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», і при зміні напрямку руху, не переконався, що такий маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Шкода», номерний знак [NUMBER], що перебував під керуванням [PERSON], в результаті якого транспорті засоби зазнали механічних пошкоджень, чим порушив п.п.2.3 «б», 10.1, 16.11 ПДР України, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Вказана обставина підтверджується копією постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 05 травня 2016 року (а.с.9,10-11). За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача був пошкоджений автомобіль марки «Шкода», номерний знак [NUMBER]. Внаслідок чого власнику автомобіля ТОВ «Амако Україна» було завдано матеріальної шкоди. Відповідно до звіту №046/16 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, від 23 листопада 2016 року, виконаного СПД ФОП [PERSON], вартість відновлювального ремонту становить 33199 гривень 78 копійок (а.с.51-59). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.6 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», №4 від 01 березня 2013 року особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній право-вій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Встановлено, що саме [PERSON] визнаний винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Тоді щодо [PERSON], який керував транспортним засобом марки «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER], закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.124 КУпАП (а.с.12). На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов'язана з експлуатацією автомобіля марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER], була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії [NUMBER] (а.с.13). 13 липня 2016 року ТОВ «Амако Україна» звернулось до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого та з заявою про страхове відшкодування (а.с.14,15). В подальшому ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ТОВ «Амако Україна» у розмірі 12639 гривень 28 копійок. Таким чином, на сьогодні залишають невідшкодовані збитки, завдані ТОВ «Амако Україна», внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 20560 гривень 50 копійок (33199 гривень 78 копійок - 12639 гривень 28 копійок). Згідно з ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] в добровільному порядку відшкодував ТОВ «Амако Україна» різницю між розміром завданої ним шкоди та розміром страхового відшкодування. Тому у позивача виникло право вимоги до відповідача щодо відшкодування завданих збитків. До зазначеного висновку суд також приходить, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові у справі №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Зважаючи на це, судом критично сприймають доводи представника відповідача стосовно того, що ТОВ «Амако Україна» не оскаржувало в судовому порядку рішення ТДВ СК «Альфа-Страхування» про здійснення страхового відшкодування та його розмір. Зважаючи на те, що виплата страхового відшкодування є меншою страхової суми за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Саме тому з [PERSON] на користь позивача належить стягнути відшкодування завданих збитків у зв'язку з пошкодженням майна у розмірі 20560 гривень 50 копійок. У відповідності до вимог ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно договору оренди (майнового найму) транспортних засобів від 21 грудня 2015 року, укладеного між ТОВ «ФК «Динамо» Київ» та представництвом «Канделфіра Істейтс ЛТД», ТОВ «ФК «Динамо» Київ» передало в тимчасове платне користування (майновий найм) автотранспортний засіб: легковий автомобіль марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER], який належить ТОВ «ФК «Динамо» Київ» (а.с.105-107). З довідки №8 від 06 липня 2017 року вбачається, що [PERSON] працює в представництві «Канделфіра Істейтс ЛТД» на посаді директора представництва з 02 травня 2007 року по теперішній час. Для виконання ним трудових обов'язків директора представництва йому надано службовий автомобіль марки «Mitsubishi», номерний знак [NUMBER] (а.с.99). Зважаючи на те, що відсутність своєї вини відповідно до вимог ч.2 ст.1166 ЦК України має доводити саме заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права. З узагальнення судової практики у спорах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, встановлено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Факт наявності між володільцем та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою Фонду соціального страхування на випадок безробіття, довідкою органу Державної податкової служби України тощо). Однак, на виникнення обов'язку володільця джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди впливають наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов'язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач виконував свої трудові обов'язки, зокрема в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов'язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях. З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення пред'явленого позову. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З платіжного доручення №6291 від 14 березня 2017 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду ТОВ «Амако Україна» сплатила судовий збір у розмірі 1600 гривень. Пред'явлений позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1600 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved