Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 19 лютого 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У грудні 2014 року Асоціації фермерських господарств «Агро» (далі - АФГ «Агро») звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу в сумі 136 280 грн. 14 коп.. Позивач послався на те, що 15 березня 2012 року між АФГ «Агро» та Селянським (фермерським) господарством «Славутич» (далі - С(Ф)Г «Славутич») було укладено договір поставки, відповідно до умов якого останнє, як постачальник, зобов'язалося поставити покупцеві товар - фуражне зерно пшениці у кількості 50,8 т загальною вартістю 40 640 грн. строком передачі товару продавцем до 15 серпня 2012 року з умовою поставки на Відкрите акціонерне товариство «Троянівський елеватор» (далі - ВАТ «Троянівський елеватор»), а покупець АФГ «Агро» зобов'язалася прийняти товар і сплатити за нього певну суму грошових коштів. На виконання умов договору позивачем зобов'язання із оплати товару було виконано у повному обсязі, рахунок від 15 березня 2012 року за оплату фуражного зерна пшениці на суму 40 640 грн. оплачено АФГ «Агро» платіжним дорученням №254 від 21 березня 2012 року. С(Ф)Г «Славутич» свої зобов'язання не виконало та визнало даний факт, повідомивши про це позивача. Крім того, 15 березня 2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній, як поручитель - фізична особа, зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань С(Ф)Г «Славутич», що виникли з договору поставки від 15 березня 2012 року. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь АФГ «Агро» суму боргу за вищевказаним договором, що складає 40 640 грн., штраф в сумі 20 320 грн., пеню в сумі 13 614 грн. 40 коп., а також суму понесених судових витрат в розмірі 745 грн. 74 коп., а всього грошових коштів в сумі 75 320 грн. 14 коп.. Відповідач [PERSON], з якою було укладено договір поруки №П1 від 19 березня 2014 року, також не виконала своїх зобов'язань як поручитель. Сторони цього договору - АФГ «Агро» і [PERSON] передбачили, що у разі невиконання боржником [PERSON] своїх обов'язків перед АФГ «Агро», підтверджених судовим рішенням, у строк до 30 жовтня 2014 року, у кредитора виникає право вимоги виконання до поручителя у повному обсязі з нарахуванням поручителю грошових санкцій у розмірі 5% від загальної суми боргу за кожен день прострочення. Враховуючи викладене, позивач АФГ «Агро» просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 136 280 грн., у тому числі 40 640 грн. вартості 50,8 т зерна пшениці фуражної, 20 320 грн. штрафу, 13 614 грн. 40 коп. пені, 745 грн. 74 коп. судового збору та 60 960 грн. грошових санкцій. Заперечуючи проти первісного позову, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до АФГ «Агро» про визнання недійсним договору поруки №П1 від 19 березня 2014 року, який був укладений між сторонами, на підставі стст.203,215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В обґрунтування заявлених вимог послалась на те, що договір поруки від 19 березня 2014 року було укладено всупереч вимогам та приписам закону, які регулюють відносини поруки. До того ж, оспорюваний договір укладено з метою забезпечення виконання боржником [PERSON] своїх обов'язків перед АФГ «Агро», підтверджених судовим рішенням, однак виконання судового рішення не може забезпечуватись порукою. В судовому засіданні Грицанчук І.І. і Комаров О.М., як представники позивача, підтримали заявлені АФГ «Агро» вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохали позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та третя особа С(Ф)Г «Славутич» були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи. В судове засідання зазначені особи не з'явились, клопотань про відкладення розгляду справи ними не заявлено. Враховуючи наведене, а також присутність в судовому засіданні повноважного представника відповідача, розгляд справи судом проведено за відсутності відповідача [PERSON] та представника третьої особи С(Ф)Г «Славутич», що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що відповідач [PERSON] позов не визнає. У своїх поясненнях зазначив, що відповідач не є стороною у зобов'язаннях, які виникли між АФГ «Агро» та С(Ф)Г «Славутич» на підставі договору №01-15/03 від 15 березня 2012 року про поставку зерна фуражної пшениці. Борг її чоловіка [PERSON], який є головою С(Ф)Г «Славутич», виник у нього як фізичної особи перед АФГ «Агро» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Разом з цим, виконання судового рішення не може забезпечуватись порукою. Одночасно представник [PERSON] підтримав заявлені зустрічні вимоги по підставах, які були викладені в позовній заяві, надав відповідні пояснення та прохав зустрічний позов задовольнити. Пояснив, що зміст договору поруки від 19 березня 2014 року, який було укладено між АФГ «Агро» та [PERSON], не відповідає вимогам стст.553-559 ЦК України, а тому за рішенням суду такий договір має бути визнаний недійсним. Грицанчук І.І. і Комаров О.М., як представники відповідача за зустрічним позовом, в судовому засіданні повідомили, що АФГ «Агро» зустрічний позов [PERSON] не визнає, оскільки зміст договору поруки від 19 березня 2014 року не суперечить вимогам чинного законодавства. Цей договір було укладено задля забезпечення виконання зобов'язання, дійсність та обов'язковість якого підтверджувалась судовим рішенням, яке набрало законної сили. За оспорюваним договором [PERSON] взяла на себе зобов'язання бути поручителем за виконання [PERSON], який є головою С(Ф)Г «Славутич», своїх зобов'язань перед АФГ «Агро», тобто зобов'язань за основним договором №01-15/03 від 15 березня 2012 року між АФГ «Агро» та С(Ф)Г «Славутич» про поставку зерна фуражної пшениці. Представники відповідача вважали зустрічні позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, а тому прохали відмовити в їх задоволені. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні позову АФГ «Агро» слід відмовити. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 15 березня 2012 року між АФГ «Агро» та С(Ф)Г «Славутич» було укладено договір поставки №01-15/03, відповідно до умов якого останнє, як постачальник, зобов'язалося поставити покупцеві товар - фуражне зерно пшениці у кількості 50,8 т загальною вартістю 40 640 грн. строком передачі товару продавцем до 15 серпня 2012 року з умовою поставки на ВАТ «Троянівський елеватор», а покупець АФГ «Агро» зобов'язалася прийняти товар і сплатити за нього певну суму грошових коштів (а.с.6). На виконання умов договору позивачем зобов'язання із оплати товару було виконано у повному обсязі, рахунок від 15 березня 2012 року за оплату фуражного зерна пшениці на суму 40 640 грн. оплачено АФГ «Агро» платіжним дорученням №254 від 21 березня 2012 року (8-10). С(Ф)Г «Славутич» свої зобов'язання не виконало та визнало даний факт, повідомивши про це АФГ «Агро» (а.с.11,12,14). 15 березня 2012 року між позивачем АФГ «Агро» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній, як поручитель, зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань С(Ф)Г «Славутич», що виникли з договору поставки від 15 березня 2012 року. У січні 2014 року АФГ «Агро» звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу в сумі 74 574 грн. 40 коп.. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2014 року позов АФГ «Агро» задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором поставки, що складає 40 640 грн., штраф в сумі 20 320 грн., пеню в сумі 13 614 грн. 40 коп., а також суму понесених судових витрат в розмірі 745 грн. 74 коп., а всього грошових коштів в сумі 75 320 грн. 14 коп. (а.с.47-48). Судове рішення набрало законної сили 00 березня 2014 року. Стягувачу судом видано виконавчий лист №2/319/31/2014 від 09 квітня 2014 року, який пред'явлено до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області (а.с.46). 19 березня 2014 року між позивачем АФГ «Агро» та [PERSON] було укладено договір поруки №П1, відповідно до якого остання, як поручитель, зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань [PERSON], які підтверджені вищевказаним судовим рішенням (а.с.7). За змістом договору поруки №П1 від 19 березня 2014 року, сторони погодили, що цей договір підписаний сторонами у відповідності до чинного законодавства України, та відповідає положенням стст.553-559 ЦК України. Сторони договору встановили, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Згідно пункту 1.2 розділу 1 цього договору, його підставою є дійсна вимога кредитора до боржника, встановлена основним договором і підтверджена судовим рішенням. Сторони договору передбачили, що у разі невиконання боржником [PERSON] своїх обов'язків перед АФГ «Агро», підтверджених судовим рішенням, у строк до 30 жовтня 2014 року, у кредитора виникає право вимоги виконання до поручителя у повному обсязі з нарахуванням поручителю грошових санкцій у розмірі 5% від загальної суми боргу за кожен день прострочення. Відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов'язань як поручитель, вимогу кредитора від 18 листопада 2014 року залишила без відповіді (а.с.13). Приймаючи рішення про задоволення зустрічного позову [PERSON], суд виходить із наступного. У відповідності з вимогами ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Як зазначено у ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, за договором поруки договірні відносини виникають між головним кредитором та поручителем. Договір поруки №П1 від 19 березня 2014 року укладено між кредитором АФГ «Агро» та поручителем [PERSON]. Як зазначалося вище, остання поручилася перед кредитором боржника [PERSON] за виконання ним свого обов'язку, який підтверджено судовим рішенням (а.с.7). Однак [PERSON], як фізична особа, не є боржником за основним договором №01-15/03 від 15 березня 2012 року, який укладено між АФГ «Агро» та С(Ф)Г «Славутич» про поставку зерна фуражної пшениці. [PERSON] є головою С(Ф)Г «Славутич», однак за змістом оспорюваного договору поруки його зазначено боржником - фізичною особою, а тому в даному випадку він не є представником С(Ф)Г «Славутич», як боржника за основним зобов'язанням. Твердження представників відповідача за зустрічним позовом протилежного характеру за даним фактом спростовуються змістом оспорюваного договору. Фактично [PERSON] поручилася перед кредитором поручителя [PERSON] за виконання ним свого обов'язку, який підтверджено судовим рішенням, що суперечить приписам стст.553-559 ЦК України. Крім того, пунктом 2.1 договору поруки №П1 від 19 березня 2014 року визначено, що боржник [PERSON] та поручитель [PERSON] відповідають перед кредитором АФГ «Агро» як солідарні боржники саме у випадку невиконання боржником рішення суду від 24 лютого 2014 року у справі №319/30/14-ц (а.с.7). Поручитель [PERSON] набув статусу боржника після набрання законної сили рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2014 року, за яким видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження (а.с.46-48). Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Суд вважає, що правовідносини у виконавчому провадженні виникають, змінюються та припиняються у певному порядку, закріпленому в спеціальному Законі України «Про виконавче провадження». Згідно з вимогами ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості забезпечення виконання в примусовому порядку рішення суду порукою іншої особи. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з чч.1-3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що договір поруки №П1 від 19 березня 2014 року, укладений між АФГ «Агро» та [PERSON], не відповідає вимогам стст.203,215,553-559 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним. Частинами першою і другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частина друга статті 11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Враховуючи те, що договір поруки №П1 від 19 березня 2014 року судом визнано недійсним, тому він не створює юридичних наслідків для його сторін - кредитора АФГ «Агро» та поручителя [PERSON], а тому в задоволенні позову АФГ «Агро» до [PERSON] про стягнення боргу слід відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами. Оскільки АФГ «Агро» в задоволенні позову відмовлено, тому понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Разом з цим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до АФГ «Агро» задоволені, тому суд має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред'явленні зустрічного позову до суду (а.с.41).

Outcome: approved