Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 175 799 грн. 10 коп., посилаючись на те, що 06.02.2012 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № BL_КГ100093901, згідно з п.п. 1, 2, 3, 9, 10 якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 50 000 грн., на задоволення поточних потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 0,01% річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 06.02.2015 року, згідно з графіком, який є невідємною частиною кредитного договору. Відповідно до п. 1.2 вищезазначеного кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти в національній валюті в сумі зазначеній в п. 1 спеціальної частини договору у формі відкличної не відновлювальної лінії, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції в порядку та на умовах визначених договором. Однак, відповідач порушує вимоги кредитного договору, у звязку з чим станом на 20.07.2015 року обсяг невиконаних зобовязань за кредитним договором № BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року складає 175 799 грн. 10 коп., в тому числі: 38 876 грн. 02 коп. заборгованість за кредитом, 3 грн. 10 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 27 007 грн. 05 коп. заборгованість по комісії за обслуговування кредиту, 109 912 грн. 93 коп. пеня (плата за пропуск платежів). [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» про визнання недійсним п. 4.3 кредитного договору BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року та п. 9 Спеціальної частини договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 0,50%; визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року, укладеного між сторонами. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] посилається на те, що перед укладенням договору банк не повідомляв її про кредитні умови, згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача, згідно з п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банком порушені приписи 3.4, 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Передбачений п. 4.3 кредитного договору та п. 9 Спеціальної частини розмір пені є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків. В судових засіданнях представники сторін підтримали доводи, викладені в позовній заяві банку та зустрічній позовній заяві [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, заслухавши представників сторін, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.02.2012 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № BL_КГ100093901, згідно з п.п. 1, 2, 3, 9, 10 якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 50 000 грн., за задоволення поточних потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 0,01% річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 06.02.2015 року, згідно з графіком, який є невідємною частиною кредитного договору. Відповідно до п. 1.2 вищезазначеного кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти в національній валюті в сумі зазначеній в п. 1 спеціальної частини договору у формі відкличної не відновлювальної лінії, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції в порядку та на умовах визначених договором (а.с. 7). Відповідно до п. 2.4.2 вищезазначеного кредитного договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення частини кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості за кредитом, наведеному у Додатку № 1 цього договору (а.с. 9). Згідно з п. 2.5.1 кредитного договору № BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року щомісячний платіж, передбачений графіком, складається із строкової частини кредиту та строкових процентів. Платежі є ануїтетними: регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на погашення кредиту, а саме, основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що в кінці строку договору за умови належного виконання зобовязання позичальником заборгованість повністю погашається. Розмір останнього платежу може коригуватися і буде дорівнювати сумі фактичної заборгованості за кредитом, процентами, комісіями та штрафними санкціями, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх платежів за цим договором (а.с. 9). Згідно з 2.5.2 кредитного договору № BL_КГ100093901від 06.02.2012 року позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок позивача, вказаний в п. 6 Спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом (а.с. 9). Відповідно до п. 4.2 вищезазначеного кредитного договору, у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п. 3.3.3 Загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі, зазначеному в п. 8 Спеціальної частини договору (а.с. 12). Згідно з п. 9 Спеціальної частини договору, штраф, передбачений п. 4.2 Загальної частини договору складає 25,00% від суми кредиту (а.с. 6). Відповідно до п. 4.3 кредитного договору № BL_КГ100093901від 06.02.2012 року у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п. 9 Спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобовязань (а.с. 12). Згідно з п. 10 Спеціальної частини договору, пеня, передбачена п. 4.3 Загальної частини договору (ставка) складає 0,50%. З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору №BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року [PERSON] було сплачено загальну суму 38\~136 грн. 05 коп. В платіжних документах (квитанціях) призначенням платежів є: «внесення готівки для подальшого погашення заборгованості по кредиту [PERSON]І.». Вищевказана сума сплачених платежів банком була розподілена наступним чином: 11\~123 грн. 98 коп. спрямовано в рахунок сплати тіла кредиту; 10 грн. 07 коп. спрямовано в рахунок оплати відсотків на строкову суму; 26\~992 грн. 90 коп. спрямовано в рахунок сплати комісії за РО; 9 грн. 10 коп. спрямовано в рахунок сплати пені (плати за пропуск платежів). Черговість погашення боргових зобовязань закріплена пунктом 2.5.6 договору. В цьому ж пункті зазначено, що якщо суми, яка обліковується на рахунку-кореспонденті на дату списання коштів в рахунок погашення кредиту не вистачає для того, щоб всі поточні зобовязання позичальника, належні до виконання в дату платежу відповідно до графіку, банк вправі самостійно перерозподілити кошти, що надійшли в рахунок погашення таких боргових зобовязань, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проведень. Позичальник погоджується з тим, що зміна черговості погашення боргових зобовязань за рахунок сум, що обліковуються на поточному рахунку, не є зміною умов цього договору. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] умови кредитного договору №BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року виконує неналежним чином, у звязку з чим станом на 20.07.2015 року, за розрахунком позивача, заборгованість за кредитом становить 38 876 грн. 02 коп., борг по відсоткам за користування кредитом 3 грн. 10 коп., комісія за розрахункове обслуговування 27\~007 грн. 05 коп. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.\~\~ Статті 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.\~\~ Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.\~\~\~\~ Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору № BL_КГ100093901від 06.02.2012 року позивач надав відповідачу кредит. Однак, відповідач порушує умови зазначеного кредитного договору, а саме, не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту. Тому, є підстави для стягнення із відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитом в розмірі 38\~876 грн. 02 коп., боргу по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 грн. 10 коп., комісії за розрахункове обслуговування в розмірі 27 007 грн. 05 коп. Щодо стягнення пені (плата за пропуск платежів, як зазначив позивач у позовній заяві), то суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вказана норма з урахуванням положень ст. 3 ЦПК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14). Тому, зважаючи на значне перевищення суми пені від суми основного боргу за кредитом, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки (пені) до суми 7\~775 грн. 20 коп., що становить 20% від суми основного боргу за тілом кредиту. З урахуванням викладеного, суд вважає позов ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За положеннями ст. 627 ЦК України та ч. ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а також мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вказані положення узгоджуються із нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Пунктами 3.1, 3.6 постанови Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808 передбачено, що в кредитному договорі або додатку до нього банки зобов'язані надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що під час укладення оспорюваного кредитного договору, позичальника\~\~[PERSON] було ознайомлено із необхідними даними про умови кредитування, передбачені як ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема, щодо валюти кредитування, параметрів кредиту, додаткових витрат, тощо, що підтверджується її підписами на кожній сторінці кредитного договору та додатках до кредитного договору. При цьому, позичальник не висловлював свою незгоду з приводу ненадання банком якоїсь неповної інформації з приводу умов кредитування. Таким чином, позичальник була ознайомлена із умовами кредитування. Крім того, [PERSON] тривалий період часу виконувала умови кредитного договору від 06.02.2012 року, а з позовом до суду про визнання договору недійсним звернулась лише у грудні 2015 року. Посилання [PERSON] на те, що умови кредитного договору, згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки встановлюють вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, а саме, розмір пені, передбачений умовами кредитного договору, в 50 разів перевищує відсоткову ставку за користування кредитом, судом до уваги не приймаються, оскільки встановлений пунктом 4.3 цього кредитного договору розмір пені становить 0,5% (а не 50%) від суми невиконаного основного зобовязання за кожен день прострочення. Окрім того, правовідносини сторін щодо стягнення пені врегульовані не лише договором, а й нормами чинного законодавства України, які, зокрема, обмежують період стягнення пені (ст. 258 ЦК України) або передбачають можливість зменшення розміру пені (ст.551 ЦК України). Доводи [PERSON] про те, що згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, судом до уваги не приймаються, оскільки згідно преамбули цього Закону суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. В даному випадку позичальником за кредитним договором є [PERSON] як фізична особа, а тому приписи Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» не розповсюджуються на спірні правовідносини. Отже, оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено позичальником саме на викладених у ньому умовах, які її влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується її особистим підписом, остання певний період часу не відмовлялася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, суд вважає доводи зустрічного позову недоведеними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В ході розгляду справи [PERSON], всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не було доведено у встановленому законом порядку тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог та наявності підстав для визнання кредитного договору № BL_КГ100093901 від 06.02.2012 року недійсним. Правочин, що оспорюється, відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Таким чином, позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими і не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial