Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Направленою заявою позивач просить суд визнати недійсними договори купівлі продажу ? частини житлового будинку № 15 по вулиці Молодіжній в с. Нова Василівка Житомирського району Житомирської області (далі за текстом скорочено спірного житлового будинку або обєкту нерухомості) та дарування ? частини того ж будинку укладених між відповідачами. В обґрунтування позову зазначив наступне. Відповідно до рішення суду, що набуло законної сили, позивач є співвласником ? частини спірного житлового будинку. [PERSON], будучи власником іншої ? частини спірного обєкту нерухомості чинить позивачеві перешкоди у реєстрації прав власності на частину майна позивача адже не з'являється із ним до реєстраційної служби для проведення процедури реєстрації майна. В подальшому, після подання позивачем позову про виділ частки з майна, [PERSON] здійснила два оспорювані правочини тим самим позбавивши його прав власності на зазначений обєкт нерухомості. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд задовольнити в повному обємі з підстав викладених у позові та з урахуванням доказів наявних у справі. Відповідач [PERSON] разом із представником в судовому засіданні позов не визнали та просили суд його відхилити. В обґрунтування такої позиції представником даного відповідача було зазначено наступне. Позивач, звертаючись із даним позовом обрав не належний спосіб захисту, у зв'язку із чим заявлений позов не може бути задоволений. Відповідач [PERSON], на запитання головуючого зазначила, що дійсно обізнана про існування рішення суду про визнання спірного будинку спільним сумісним майном та про визначення часток в такому майні. Одночасно вважає позивача таким, якому не належить ніяка частина в спірному обєкті нерухомості. Дійсно, позивач звертався із якимись листами до неї, однак листів вона не читала і ніяких дій, які зазначав позивач, не робила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та разом із представником підтримали позицію представника [PERSON] Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Рішеннями Житомирського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2014 року, що змінено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 6 квітня 2015 року, визначено наступне. Визнано удаваним договір дарування житлового будинку № 55 по вулиці Молодіжній в с. Василівка Житомирського району Житомирської області (адресу будинку було перейменовано і в теперішній час це спірний житловий будинок а.с.28) від 6 травня 2003 року та встановлено, що зазначеного числа було укладено договір купівлі продажу зазначеного обєкту нерухомості. Визнано спірний житловий будинок спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку та допоміжних будівель (а.с.6-10). Ухвалою ВСС України від 30 липня 2015 року касаційна скарга [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанції була відхилена, а рішення залишені без змін (а.с.11-12). 25 січня 2005 року позивачем було замовлено та виготовлено технічний паспорт на спірний будинок, яким зазначено технічні характеристики будівлі та інше (а.с.13-15). Позивач звертався до відповідача [PERSON] із заявою, якою пропонував з'явитись в компетентні органи для здійснення процедури реєстрацій майна. Дане звернення було отримано адресатом. Роблячи даний висновок, суд приймає до уваги надані в судовому засіданні пояснення даного відповідача щодо отримання звернень від позивача у сукупності із такими письмовими доказами (а.с.16-19). Позивач звертався до реєстраційної служби із проханням здійснити реєстрацію належного майна (а.с.20), однак йому було відмовлено (а.с.23 27), у зв'язку із відчуженням частини майна правочинами оспорюваними у даній справі. В провадженні Житомирського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа № 278/300/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спірного будинку, що була відкрита провадженням 18 лютого 2016 року і слухання у якій було призначено на 9 березня 2016 року (а.с.22). Адреса місцезнаходження спірного майна змінювалась з вулиці Молодіжної, 55 в с. Василівка на вулицю Молодіжну, 15 в с. Нова Василівка, відповідно до рішення органу місцевого самоврядування (а.с.28). Відомостями органу місцевого самоврядування за місцем знаходження спірного обєкту нерухомості зазначено, що даний обєкт можливо поділити внатурі, однак з цією метою слід призначити відповідну експертизу (а.с.29). За адресою місцезнаходження спірного будинку зареєстровані сторони у справі та діти відповідача [PERSON] (а.с.30,36,37,105). Земельна ділянка під спірним будинком у власність не передавалась (а.с.31). 4 березня 2016 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала ? частину спірного житлового будинку. Пунктом 6.1. даного правочину зазначено, що продавець гарантує, що на частину житлового будинку відсутні будь-які права з боку третіх осіб; від покупця не приховано обставини, які мають істотне значення; щодо частин житлового будинку відсутні судові спори; внаслідок продажу частини житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (а.с.72 73). 9 березня 2016 року між співвідповідачами було укладено договір дарування за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар ? частину спірного житлового будинку. Даний правочин містить аналогічне із попереднім договором застереження в пункті 6.1. (а.с.74 75). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частини 1 4, 6 ст. 13 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити, серед іншого, ЦК України (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Встановлені судом фактичні обставин справи дають підстави вважати про перебування спірного будинку, на момент укладення оспорюваних правочинів, у спільній частковій власності позивача та відповідача [PERSON] Так само, надані сторонами і досліджені судом докази, стверджують про відсутність рішення про виділ часток із спірного майна згадуваних співвласників до часу укладення договорів від 4 та 9 березня 2016 року. Судом беззаперечно встановлено, що на момент укладення правочинів, які оскаржує позивач, [PERSON] достовірно знала про режим власності майна, частини якого відчужила. Так само, судом встановлено, що [PERSON], укладаючи спірні договори, навмисно не повідомляла позивача про свої наміри щодо спільної власності, адже, будучи обізнаною про такий режим майна, навіть на час розгляду даного спору в суді, вважає спірний будинок особистою власністю. Тобто, такими діями, [PERSON], крім зазначеного, порушує вимоги частин 1-2 ст. 14 ЦПК України. Аналогічно, укладаючи спірні правочини, відповідач [PERSON], навмисно не повідомляла відповідача [PERSON] про дані обставини. Іншого суду доведено не було. За таких обставин, суд вважає, що укладаючи оспорювані договори купівлі продажу та дарування, [PERSON] порушила права власності позивача, як співвласника спірного майна, адже не діяла за його згодою і не виконала вимог передбачених ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦК України та ч. 1 ст. 358 ЦК України. Таким чином, спірні правочини суперечать ЦК України в його положеннях викладених в ч. ч. 1-3 ст. 13 та в ч. 1 ст. 358 ЦК України, а отже за визначеною формулою поєднання ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними. Задовольняючи дані вимоги, суд вважає необхідним і скасувати реєстрацію прав власності на таке майно. Суд задовольняє позов частково адже погоджується із доводами представників відповідачів, в такій частині, щодо відсутності підстав застосування положень ст. 234 ЦК України, як таких, які не були доведені суду. Одночасно, суд не погоджується із доводами представників відповідачів про неналежний спосіб захисту обраний позивачем, адже до даних правовідносин, суд вважає, не мають застосовуватись положення ст. 388 ЦК України. Вирішуючи долю судових витрат у даній справі, суд зазначає наступне. Позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судових витрат. Даним позовом задоволено три немайнові вимоги загальний розмір яких становить 1 653,60 гривень (одна тисяча шістсот пятдесят три). Вимоги задоволено до двох відповідачів, а отже вони підлягають до стягнення на користь держави в дольовому порядку, тобто по 826,80 (вісімсот двадцять шість) гривень з кожного відповідача на підставі положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial