Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

На початку 2014 року позивач домовився з відповідачкою [PERSON] про покупку житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] який вона успадкувала після смерті своєї тітки. Згідно їхньої домовленості позивач повинен був заплатити їй за будинок 52 000 ( п'ятдесят дві тисячі ) гривень. 09 лютого 2014 року [PERSON], заплатив [PERSON], 30 300 ( тридцять тисяч триста ) гривень. Про отримання грошей вона написала позивачу розписку. [PERSON], в будинку проживав на правах квартиранта і за проживання платив відповідачці гроші. 31 грудня 2014 року позивач ще заплатив їй за будинок 16 200 ( шістнадцять тисяч двісті ) гривень. У тій же розписці, яку раніше написала [PERSON], про отримання 30 300 гривень вона нижче ще дописала про отримання від позивача 16 200 гривень. Таким чином, всього, позивач заплатив їй 46 500 гривень і йому залишилося ще доплатити до домовленої суми 5 500 гривень. Проте на початку 2015 року [PERSON], стала вимагати доплатити їй 40 000 гривень замість 5 500 гривень мотивуючи це підвищенням курсу долара. Таких грошей у позивача не було. В зв'язку зі зміною відповідачкою в односторонньому порядку умов купівлі - продажі будинку в частині його вартості, позивач від покупки будинку відмовився. На початку червня 2015 року [PERSON] віддала [PERSON], 25 000 ( двадцять п'ять тисяч ) гривень. При цьому вона взамін грошей вимагала повернути їй оригінал розписки. Позивачу необхідні були гроші, щоб купити інший будинок, а тому позивач вимушений був їй віддати розписку. Залишив собі лише її ксерокопію. Решту грошей в сумі 21 500 ( двадцять одна тисяча п'ятсот ) гривень відповідачка відмовилася віддавати йому, мотивуючи тим, що позивач відмовився від покупки будинку. Хоча будинок вона уже продала іншим покупцям. Відмовився позивач від покупки будинку не зі своєї волі, як вважає відповідачка. Позивач заплатив [PERSON], майже 90 відсотків тієї суми, за яку домовилися за будинок. А тому 46 500 гривень неправомірно відповідачка розцінює як завдаток за будинок. В зв'язку з тим, що [PERSON], відмовляється віддати позивачу решту грошей, а саме 21 500 гривень, чим спричинено позивачу матеріальні збитки, тому що він не може заплатити за будинок, який домовився купити в інших людей. Позивач вважає, що з вини відповідачки не відбулася купівля - продажа будинку, а тому на підставі ст. 625 ЦК України вона повинна сплатити позивачу за період січень - травень 2015 року, тобто з часу, коли вона підвищила вартість будинку і утримувала заплачені їй позивачем гроші в сумі 46 500 гривень, індекс інфляції. Саме із - за її неправомірних дій позивач не може купити будинок для проживання. Відділом статистики у Миколаївському районі Головного управління статистики в Одеській області від 25.06.2015 року з № 33 - 01 - 40/140 надано індекс інфляції за січень - травень 2015 року. А тому, враховуючи індекс інфляції [PERSON], позивачу винна: -січень 2015 року: 46 500 гривень х на 103,3% = 48034,5 гривень - 46 500 гривень = 1534,5 гривень; -лютий 2015 року: 46 500 гривень х на 105,1% = 48 871,5 гривень - 46 500 гривень = 2 371,5 гривень; -березень 2015 року: 46 500 гривень х на 111,6% = 51 894 гривень - 46 500 гривень = 5 394 гривень; -квітень 2015 року: 46 500 гривень х на 114,4% = 53 196 гривень - 46 500 гривень = 6 696 гривень; -травень 2015 року: 46 500 гривень х на 102,2% = 47 523 гривень - 46 500 гривень = 1 023 гривень. Всього сума інфляції становить: 1 534,5 гривень + 2 371,5 гривень +5 394 гривень + 6 696 гривень + 1 023 гривень = 17 019 гривень. Таким чином, на час подання позивачем даної позовної заяви відповідачка повинна повернути позивачу із врахуванням індексу інфляції 21 500 гривень + 17 019 гривень = 38 519 гривень. [PERSON] також оплатив юридичні послуги по консультації та складанні даної позовної заяви в сумі 1 000 гривень та сплачений судовий збір в сумі 386 гривень, а всього - 38 519 гривень + 1 000 гривень + 386 гривень = 39 905 гривень. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON], позовні вимоги позивача не визнав та суду пояснив, що його довірителька повернула повністю кошти позивачу, а позов [PERSON] є надуманим. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що позивач мав намір купити у відповідачки будинок, там певний час проживав зі своєю сім'єю, однак з часом виїхав з будинку та забрав свої речі. Що стосується повернення коштів відповідачкою позивачу то свідкам нічого невідомо. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та свідків, вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на початку 2014 року позивач домовився з відповідачкою про продажу йому житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. Згідно їхньої домовленості позивач мав би заплатити відповідачці 52000 гривен. 09 лютого 2014 року [PERSON], заплатив [PERSON], 30 300 ( тридцять тисяч триста ) гривень. Про отримання грошей вона написала позивачу розписку (а.с. 4). 31 грудня 2014 року позивач ще заплатив їй за будинок 16 200 ( шістнадцять тисяч двісті ) гривень. У тій же розписці, яку раніше написала [PERSON], про отримання 30 300 гривень, вона нижче ще дописала про отримання від позивача 16 200 гривень. Таким чином, всього, позивач заплатив їй 46 500 гривень і йому залишилося ще доплатити до домовленої суми 5 500 гривень. Проте на початку 2015 року [PERSON], стала вимагати доплатити їй 40 000 гривень замість 5 500 гривень мотивуючи це підвищенням курсу долара. Таких грошей у позивача не було. В зв'язку зі зміною відповідачкою в односторонньому порядку умов купівлі - продажі будинку в частині його вартості, позивач від покупки будинку відмовився. На початку червня 2015 року [PERSON] віддала [PERSON] 25 000 ( двадцять п'ять тисяч ) гривень. При цьому вона взамін грошей вимагала повернути їй оригінал розписки. Позивачу необхідні були гроші, щоб купити інший будинок, а тому позивач вимушений був їй віддати розписку. Залишив собі лише її ксерокопію. Решту грошей в сумі 21 500 ( двадцять одна тисяча п'ятсот ) гривень відповідачка відмовилася віддавати йому, мотивуючи тим, що позивач відмовився від покупки будинку. Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що його довірителька позивачу повернула весь завдаток за будинок в сумі 46500 гривень, однак розписки [PERSON] про повернення йому даних коштів не писав відповідачці, оскільки вона йому довіряла. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений в усній формі договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS], а не факт передання в борг певних коштів позивачем відповідачці. Крім того в судовому засіданні позивач стверджував, що ним було передано відповідачці завдаток щодо придбання будинку. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч.1 ст.571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Таким чином положення законодавства про залишення завдатку особі яка його отримала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються лише у випадку, коли між сторонами був укладений договір, але він не виконується з вини будь-якої із сторін. У випадку коли сторони лише домовилися укласти договір в подальшому, але належним чином його не оформили, грошові кошти сплачені в рахунок виконання договору повинні бути визнані авансом та повернені в тому ж розмірі, в якому вони були передані. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відміність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. При цьому, сама по собі ст. 570 ЦК України, не встановлює правових підстав стягнення будь-якого авансового платежу. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно зі ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Стаття 220 ч. 1 ЦК України передбачає, що у разі недодержання сторонами договору вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За положеннями глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, зокрема, ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно. Судом встановлено, що сторони усно домовились про укладення між ними договору купівлі-продажу будинку. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] передав, а [PERSON] отримала 46500 грн. завдатку, що підтверджується розпискою [PERSON] від 09. 02. 2014 року та 31.12.2014. Документи на будинок, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу будинку, не оформлені і у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу на будинок між сторонами не укладено. Позивач зі своєю сім'єю проживав у вказаному будинку, але на теперішній час він там не проживає. Викладені фактичні обставини підтверджені показами сторін. Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказані правові положення з урахуванням обставин справи виключають наявність між сторонами оформлених у встановленому законом нотаріальному порядку попереднього договору щодо купівлі-продажу вказаного будинку та договору купівлі-продажу цього будинку, що також підтверджено в судовому засіданні сторонами. Доводи представника відповдача, що відповідачка повністю провела розрахунок з позивачем не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів цього факту суду не надано. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Представником відповідача, суду, не надано жодних доказів того, що відповідачкою повністю повернуто кошти позивачу за покупку ним будинку. З урахуванням викладеного, суд вважає, що права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах щодо грошових коштів у даному випадку мають визначатися відповідно до глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, оскільки відповідач зберігає передані йому позивачем в рахунок купівлі будинку кошти в розмірі 21500 грн. без достатньої правової підстави. При цьому суд врахував, що в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача, з пояснення якого в судовому засіданні вбачається, що він підтвердив вищевказані встановлені фактичні обставини у справі, підстави позову і не знає, які правові норми мають бути застосовані у даному випадку. За таких обставин, з урахуванням положень глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, в т. ч. ст. 1212 ЦК України, зазначені саме не повернуті кошти відповідачкою в сумі 21500 грн. підлягають поверненню відповідачкою позивачу як аванс. Що стосується позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків то суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу будинку в усній формі, який нотаріально не посвідчувався, а сума яку позивач передав відповідачці за покупку будинку є авансом, а тому вимоги ст. 625 ч. 2 ЦК України на данні правовідносини не поширюються. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення судових витрат підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п.2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право про надання правової допомоги. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги має бути підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання юридичних (адвокатський) послуг, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. До матеріалів справи необхідно приєднати розмір витрат на правову допомогу та розрахунки. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено адвокату [PERSON] 1000 грн. за складання позовної заяви та надання консультації (а.с.6). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В матеріалах справи відсутні розрахунки витрат, пов'язаних з оплатою позивачем допомоги фахівця в галузі права. У зв»язку з чим, суд, в задоволенні вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають судові витрати у розмірі 386 грн., з [PERSON] на користь [PERSON] 193 грн.

Outcome: partial