Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Обґрунтовуючи свою вимогу позивачі вказали, що вони в рівних частках є власниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До 22 серпня 2014 року в даному домоволодінні вони однією сім`єю проживали разом зі своєю дочкою - [PERSON] . У зв`язку з проведенням активної фази антитерористичної операції на території їхнього місця проживання, що є загально відомим фактом, вони були змушені залишити свою оселю та переміститися до більш безпечного населеного пункту. Іншого нерухомого майна у їхньої родини не існує, в домоволодінні знаходилося все їх майно. 02 вересня 2014 року в результаті скоєного терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в смт Станиця Луганська Луганської області, в їхнє домоволодіння, а саме до літньої кухні, потрапив артилерійський снаряд, випущений з БМ-21 РСЗВ «Град» з території, контрольованої незаконними військовими формуваннями, ініційованими, організованими, підтримуваними, фінансованими Російською Федерацією, що послугувало причиною значних руйнувань їхнього домоволодіння. На момент потрапляння артилерійського снаряду в їх домоволодіння, в ньому проживала їхня знайома - [PERSON] 02 лютого 2015 року новий артилерійський снаряд, випущений з території, контрольованої незаконними військовими формуваннями, ініційованими, організованими, підтримуваними, фінансованими Російською Федерацією, знову влучив в їх домоволодіння, а саме до житлової (дитячої) кімнати. В результаті вказаних терористичних актів відбулося повне руйнування житлового будинку, будинок не придатний для подальшого проживання та експлуатації, ремонту та відновленню не підлягає, їх родина позбавлена свого нерухомого майна та більше не має місця проживання. Також, в результаті влучень артснарядів у їхній житловий будинок були знешкоджені інші предмети особистого майна останніх, а саме: посудомийна машина «ВЕКО», пральна машина-автомат «ВЕКО», телевізор «LG», газова піч «INDESIT», витяжка кухонна «VENTO», холодильник «Whirlpool», люстра, кухонні меблі: кухонний гарнітур, стіл кухонний, стільці кухонні, розсувний шафа-купе, диван, стільці, комод, 2 килима, З швидкісні велосипеди, ручна пила «Ребер», електрорубанок «Ребер», інструмент шліфувальний, електроточилка, набір інструментів будівельних, 4 колеса марки «Россава-155», акумуляторна батарея - 45 Ампер, машинна олія «Ходо» 4 літри, ремені, дроти, патрубки, комп`ютер PC.CPU Conroe Е6600/1024/250 gb/FDD 3,5/DVD - RW/, набір порцелянового посуду, телевізор « LG» 42PQ1000 . Стосовно факту руйнування їхнього будинку вони звернулися із заявами про вчинені кримінальні правопорушення до правоохоронних органів України, спочатку до Індустріального ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Заяви були прийняті і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12016040660002501 від 05 листопада 2016 року. Таким чином, в результаті терористичного акту, здійсненого під час проведення антитерористичної операції в смт Станиця Луганська Луганської області, їм було спричинено значну матеріальну шкоду. 17 серпня 2017 року вони звернулися до Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області та Станично-Луганської селищної ради із заявами про згоду передати своє пошкоджене житло для отримання компенсації. Листами від 31 серпня 2017 року Станично-Луганська районна державна адміністрація Луганської області повідомила, що питання відшкодування громадянам матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акту не належить до компетенції місцевих державних адміністрацій та що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюють лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Питання щодо компенсації шкоди та передання пошкодженого житла були проігноровані. Від представника відповідача - Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) у встановлені судом строки надійшли відзив на позов, а потім й заперечення на відповідь на відзив. В цих документах по суті справи представник КМУ, просив відмовити позивачам у задоволенні їхнього позову, вказуючи, що позивачами фактично не передане зруйноване нерухоме майно для отримання грошової компенсації, у позовній заяві вони зазначили різні підстави позову (позивачі вказують, що шкода завдана внаслідок проведення АТО, а також, що шкода завдана терористичним актом та внаслідок злочину), які є самостійними, регулюються різними нормами права та відповідно підлягають доказуванню на підставі різних фактичних даних, крім цього позивачами пропущений строк позовної давності, про що представником відповідача також подана відповідна заява. У поданій представником позивачів відповіді на відзив адвокат Шляхтіна А.С. не погодилась із доводами відзиву на позов, вважала, що позивачами виконані усі умови отримання грошової компенсації за зруйноване житло, підстави позову визначені чітко, строк позовної давності позивачі не пропустили, оскілки про порушене своє право вони дізнались лише 31.08.2017 з відповіді Станично-Луганської РДА. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача - КМУ пояснила, що їхня позиція не змінилась, при цьому додатково додала, що позов є недоведеним, підтвердженим лише є факт руйнування будинку позивачів. Відповідач - Державна казначейська служба України свого представника до суду не направила, про час і місце розгляду справи сповіщувалась належним чином, документів по суті справи від неї не надходило, тому суд вважав можливим провести розгляд справи за відсутності представника другого відповідача за наявними в ній матеріалами. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке. Із доданих до позовної заяви матеріалів судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , на праві власності в рівних частках належить позивачам, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2002. Право власності за позивачами на вказаний будинок зареєстровано Станично-Луганським РБТІ 19.11.2002. Також цими матеріалами підтверджується, що вказаний житловий будинок був зруйнований під час активної фази бойових дій внаслідок влучання в нього у вересні 2014 року, а потім в лютому 2015 року, артилерійських снарядів. Даний факт підтверджується актами обстеження, а також актом по обстеженню технічного стану пошкодженої та /або зруйнованої будівлі житлового будинку (приміщень), господарських будівель та споруд на території смт Станиця Луганська від 03.06.2016, який був затверджений рішенням виконкому Станично-Луганської селищної ради № 9 від 22.06.2016. Згідно цього рішення виконкому будинок позивачів визнаний непридатним для проживання та експлуатації. Заявами позивачів від 17 серпня 2017 року, адресованими до Станично-Луганської державної адміністрації та Станично-Луганської селищної ради підтверджується факт того, що в них позивачі просили надати їм грошову компенсацію за їхнє зруйноване житло у розмірі, передбаченому ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви, а також повідомити в якому порядку вони мають передати зруйноване житло. Листами від 31 серпня 2017 року Станично-Луганська районна державна адміністрація Луганської області повідомила, що питання відшкодування громадянам матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акту не належить до компетенції місцевих державних адміністрацій та що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюють лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України суд визнає загальновідомими обставини, що в 2014 році на території Луганської області проводилась антитерористична операція, яка була розпочата на підставі Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, а також визначення районів проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, в Луганській області - з 07 квітня 2014 року, відповідно до наказу Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення». Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, зазначеній у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Розпорядженням КМУ від 16.10.2014 р. №1002-р затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мінюст, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Цим же Планом Мінрегіон, Мінюст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. До теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Між тим, право позивача на відшкодування заподіяної терористичним актом шкоди, передбачене Законом України «Про боротьбу з тероризмом», не можна ставити у залежність від існування компенсаційного механізму. Такий висновок ґрунтується на правовій позиції, викладеній у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Будченко проти України» від 24.04.2014року (Заява № 38677/06), з якої вбачається, що встановлене законом матеріальне право, «майновий інтерес», яке потребує захисту у зв`язку з несвоєчасним виконанням, у даній справі Кабінетом Міністрів України, запровадження та затвердження у встановлені строки відповідного механізму, яким би передбачалась методика розрахунку такої компенсації та джерела фінансування, що стало підставою для відмови у задоволенні вимог Будченка з підстав не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення, становить втручання у право заявника та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Як вбачається з позовної заяви, позивачі в ній посилаються на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а нормами Кодексу цивільного захисту України обґрунтовують саме суму компенсації. Суд вважає, що спірні правовідносини регулюються саме наведеними нормативними актами, а застосування положень Кодексу цивільного захисту України є цілком правомірним, тим більше, що постановою КМУ від 18 грудня 2013 року № 947 в редакції постанови КМУ від 10 липня 2019 року № 623 затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, в тому числі особам, житлові будинки яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (таким постраждалим надається грошова компенсація). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Частинами 9 та 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України визначено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. У постанові від 11 липня 2018 року у справі № 219/11736/16-ц стосовно цих норм Верховний Суд зазначив, що, пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Позивачами не надано доказів відмови від зруйнованого житла на користь Станично-Луганської райдержадміністрації або Станично-Луганської селищної ради у визначеному ст. 347 ЦК України порядку. Наведене свідчить, що позивачі не виконали усі умови для отримання грошової компенсації за зруйноване житло, тому у задоволенні їхнього позову слід відмовити. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача - КМУ, що позовна вимога містить декілька підстав позову, оскільки позивачами правова підстава позову була визначена в заяві під час обґрунтуванням ціни позову. Також суд не погоджується з представником КМУ стосовно того, що позивачі пропустили строк звернення з цим позовом до суду, про що ним подана заява про застосування позовної давності. Даний строк позивачами пропущений не був, оскільки про відмову у виплаті їм грошової компенсації вони дізнались лише з відповіді Станично-Луганської райдержадміністрації від 31 серпня 2017 року, а з позовом до суду вони звернулись 01 лютого 2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed