Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 20 січня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 22 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, вказавши в ньому, що в період шлюбу, який зареєстрований з 02 грудня 2002 року, ними у спільну сумісну власність набуте певне майно. Позивач, посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, прохає поділити в натурі майно подружжя, виділивши їй: мотокосу «Stihl», бензопилу «Stihl», зварювальний апарат «Дніпро-М», телевізор «Samsung», мороженицю «Dex», хлібопіч «Moulinex», мультіварку «Delfa», чайник «Saturn», морозильну камеру «Wirpool», блендер «Rotex», пилесмок «Samsung», 2,5 тонни пшениці 6 класу, 3 тонни насіння соняшнику масляного, а всього майна на загальну суму 58 682 грн. 00 коп.. Відповідачу [PERSON] залишити: мотоцикл SP (Муравей), кормоподрібнювач (ДКУ), вентилятор «Benatone», кондиціонер «Midea», 2,5 тонни пшениці 6 класу, 3 тонни насіння соняшнику масляного, а всього майна на загальну суму 59 415 грн. 00 коп.. Заперечуючи проти первісного позову, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна, в якому, з урахуванням поданих до суду уточнень, зазначив, що в період шлюбу ними дійсно придбано спірне майно за винятком мотоцикла SP (Муравей), кондиціонера «Midea», пшениці та насіння соняшнику масляного.При цьому вказав, що вищевказаний транспортний засіб подружжям не придбавався, а тому за відсутності даної речі її не можна поділити. Що стосується кондиціонера, пшениці та насіння соняшнику, то зазначене майно є його особистою приватною власністю, а тому воно поділу не підлягає. Одночасно відповідач у зустрічному позові вказав, що подружжям в особистому підсобному господарстві на час фактичного припинення шлюбних стосунків утримувалися 4 корови, 2 телят, 5 свиней та 40 качок, яких у вересні 2015 року позивач [PERSON] вилучила із господарства, коли залишила [PERSON]. З урахуванням викладеного, останній просить визнати з ним право власності на мотокосу «Stihl», бензопилу «Stihl», зварювальний апарат «Дніпро-М», морозильну камеру «Wirpool», пилесмок «Samsung», 2 корови, теля, 2 свиней та 20 качок, а всього майна на загальну суму 68 347 грн. 00 коп.. За позивачем [PERSON] слід залишити решту спірного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, на загальну суму 68 549 грн. 00 коп.. Сторони прохали вирішити питання про розподіл понесених ними судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Позицію позивача підтримав її представник - адвокат Гришко Р.В.. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач [PERSON] та її представник зазначили, що хоча відповідач і зібрав врожай пшениці та насіння соняшнику з належної йому земельної ділянки, однак цей врожай є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивач приймала участь в утриманні даного майна, а тому воно підлягає поділу. Що стосується мотоцикла і кондиціонера, то під час шлюбу вони були придбані подружжям у знайомих, а тому так само підлягають поділу. Вобґрунтування заперечень проти зустрічного позову, позивач [PERSON] та її представник пояснили, що домашня худоба і птиця не належала подружжю, так як їх купував [PERSON] - син позивача, який їх же й утримував, а потім, коли у вересні 2015 року шлюбні стосунки між сторонами фактично припинилися, - забрав із собою та в подальшому реалізували. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Комар Г.І. в судовому засіданні повідомили, що первісний позов ними не визнається та підтримуються вимоги за зустрічним позовом. У своїх поясненнях зазначили, що ні за однією із сторін у справі мотоцикл, як транспортний засіб, не зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому вимога про розподіл такого майна є безпідставною. Так само вважали безпідставними твердження про те, що спірна домашня худоба і птиця не належали подружжю, так як їх купував син позивача [PERSON] - [PERSON]. На спростування цього твердження послались на відомості з погосподарської книги, яка містить інформацію про відповідача [PERSON], як голову домогосподарства, та кількість поголів'я худоби та птиці в приватній власності об'єкта. До того ж, [PERSON] не мав власних доходів, які б дозволяли йому вести окремо особисте підсобне господарство. Стосовно набуття [PERSON] права власності на кондиціонер, то відповідач зазначив, що цю річ йому подарував його знайомий через непотрібність. Кондиціонер не був встановлений, у тому числі і до теперішнього часу, так як він не підходив для установки в будинку, тому подружжя не могли його обдумано і цілеспрямовано купити, що спростовує відповідні доводи позивача [PERSON]. Вважали неспроможними доводи позивача та її представника про те, що [PERSON] брала участь у зберіганні пшениці та насіння соняшнику. При цьому вказали, що урожай був вирощений [PERSON] в результаті його трудової діяльності і зібраний з належної йому земельної ділянки, а подальше зберігання урожаю не пов'язано якимось чином з участю в цьому [PERSON], оскільки пшениця та насіння соняшнику зберігалися в сараї його власного домогосподарства. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов [PERSON] і зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони з 02 грудня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року (а.с.59,60-61). Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ними за період шлюбу за спільні грошові кошти придбано: мотокосу «Stihl», бензопилу «Stihl», зварювальний апарат «Дніпро-М», телевізор «Samsung», мороженицю «Dex», хлібопіч «Moulinex», мультіварку «Delfa», чайник «Saturn», морозильну камеру «Wirpool», блендер «Rotex», пилесмок «Samsung», кормоподрібнювач (ДКУ) і вентилятор «Benatone». Доводи позивача [PERSON] про те, що до об'єктів права спільної сумісної власності подружжяповинні бути віднесені мотоцикл SP (Муравей), кондиціонер «Midea», пшениця 6 класу і насіння соняшнику масляного у певній кількості, не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного. Згідно з п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок), відповідно до якого документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі Міністерства внутрішніх справ (далі - МВС) бланках, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, рішення суду тощо. Згідно п.16 Порядку на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки, що відповідають державному стандарту України. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій (п.3 Порядку). Позивачем [PERSON] та її представником на підтвердження факту придбання подружжям транспортного засобу - мотоцикла SP (Муравей), у порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, а тому вказане майно не є предметом розподілу між сторонами. З матеріалів справи випливає та не оспорювалось сторонами, що на земельній ділянці, належній [PERSON] у 2015 році вирощувалась фуражна пшениця та соняшник. За положеннями ст.189 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області від 25 жовтня 2001 року, після [PERSON], померлого [INFO] року, його син - позивач за зустрічним позовом [PERSON] успадкував житловий будинок [ADDRESS], і права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім.Мічуріна Розівського району Запорізької області, розміром 12,02 в умовних кадастрових гектарах (а.с.45). У подальшому [PERSON] реалізував право на виділ земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та набув права власності на земельну ділянку площею 10,8999 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пролетарської сільської ради Розівського району Запорізької області, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 25 грудня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010627900049 (а.с.46). Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування. Згідно зі ст.58 СК України якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Судом установлено, що певна кількість пшениці та соняшника була вирощена на земельній ділянці, що належить [PERSON], тому вони є плодами, які йому належать на праві особистої приватної власності. Позивачем [PERSON] та її представником на підтвердження факту участі позивача у зберіганні (утриманні) урожаю у порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів. При цьому, сам по собі факт спільного проживання сторін однією сім'єю не свідчить про участь позивача [PERSON] у збереженні (утриманні) урожаю пшениці та соняшнику, оскільки відповідач [PERSON] є власником вищевказаного домоволодіння, в сараї якого зберігав зібраний урожай. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Судом з пояснень сторін установлено, що у житловому будинку, належному відповідачу [PERSON], зберігається кондиціонер «Midea», який не встановлено і не запущено в експлуатацію. Як стверджувала позивач [PERSON], цей кондиціонер влітку 2014 року був придбаний відповідачем у [PERSON] за рахунок запозичених нею грошових коштів в сумі 1 000 грн. 00 коп.. Проте позивачем [PERSON] не надано, а судом не здобуто доказів того, що вона запозичувала відповідну суму грошових коштів, а відповідач [PERSON] витратив ці кошти на придбання спірного майна. У свою чергу відповідач пояснив, що кондиціонер «Midea»влітку 2014 року йому подарував знайомий [PERSON], так як ця річ йому була не потрібна. Дана обставина у судовому засіданні знайшла своє підтвердження у показаннях [PERSON], допитаного як свідка. Сторони не оспорювали та визнали той факт, що вказаний кондиціонер не був встановлений, так як він не підходив для установки в будинку. До того ж, позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що зазначений кондиціонер їй особисто не був потрібний та з її слів на придбанні кондиціонера наполягав лише [PERSON]. У сукупності з іншими встановленими обставинами це свідчить про переконливість позиції відповідача [PERSON], оскільки позивачем [PERSON] не приведений мотив здійснення даної покупки в інтересах сім'ї, а дії кожного з подружжя за логікою не охоплюються ситуацією сумісного вибору предмету інтер'єру для певної мети. Таким чином, кондиціонер «Midea», пшениця та насіння соняшнику, є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], а тому вказане майно не є предметом розподілу між сторонами. Встановлюючи обсяг спільно нажитого майна сторонами під час шлюбу, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовуючи джерело і час його придбання, суд вважає, що до такого майна слід віднести 4 корів і 3 свиней, які сторонами по справі утримувались в особистому підсобному господарстві на час фактичного припинення шлюбних стосунків. Так, Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженою наказом Державного комітету статистки України від 08 грудня 2010 року №491, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 січня 2011 року за №9/18747, передбачено, що у розділі IV «Худоба та птиця в приватній власності об'єкта на 1 січня» погосподарської книги дані про поголів'я худоби, кролів та хутрових звірів записуються на підставі перерахунку худоби в натурі в присутності особи, що відповідає за об'єкт погосподарського обліку, або іншої повнолітньої особи, яка має безпосереднє відношення до об'єкта і спроможна надати необхідну достовірну інформацію (пункт 7.6.1.). Положенням про ідентифікацію і реєстрацію великої рогатої худоби, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 17 вересня 2003 року №342, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 жовтня 2003 року за №909/8230, передбачено, що ідентифікації і реєстрації підлягають усі тварини, які перебувають, розводяться або утримуються на території України (пункт 1.3.); ідентифікація здійснюється шляхом нумерації тварин та прикріпленням бирок з ідентифікаційним номером на кожне вухо тварини і не змінюються протягом усього її життя (пункти 1.6. і 3.4.); державна установа ветеринарної медицини видає власнику паспорт тварини (пункт 5.2.). Аналогічне передбачено Положенням про ідентифікацію і реєстрацію свиней, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 31 грудня 2004 року №497, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 січня 2005 року за №103/10383. Згідно даних погосподарського обліку станом на 01 січня 2015 року у домогосподарстві, розташованому за адресою: [ADDRESS], головою якого є відповідач [PERSON], обліковується лише 4 корови і 3 свині. Наявність зазначеної кількості корів станом на 02 червня 2015 року підтверджується й проведеною диспансеризацією у господарстві [PERSON] (а.с.62,63,154-159,179-184). При цьому суд вважає безпідставними твердження позивача [PERSON] та показання свідків [PERSON] і [PERSON], про те, що саме останньому належала спірна домашня худоба, так як він її купував і утримував. Такий висновок суду підтверджується відсутністю у [PERSON] власного домогосподарства і відповідних відомостей погосподарського обліку, а також відсутністю документально підтверджених власних доходів, які б дозволяли йому вести окреме особисте підсобне господарство. Зазначеними особами жодних письмових доказів, які свідчили б про наявність вказаної худоби в господарстві [PERSON], суду не надано, а до показань цих осіб суд ставиться критично, виходячи з їхньої зацікавленості у певному вирішенні спору, яка об'єктивно обумовлена близькими родинними стосунками між ними. Крім того, з показань свідків [PERSON] (землевпорядник сільської ради) і [PERSON] (лікар ветеринарної медицини) випливає, що саме [PERSON] і [PERSON] щороку звертались до них у зв'язку із необхідністю проведення погосподарського обліку та санітарно-ветеринарного обслуговування домашніх тварин відповідно. Разом з цим, відповідачем [PERSON] та його представником на підтвердження факту придбання та утримання у підсобному господарстві іншого поголів'я великої рогатої худоби, свиней і качок у порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, а тому вказане майно не є предметом розподілу між сторонами. Отже, спільним майном подружжя, що підлягає поділу, існує в наявності у подружжя та вартість якого визначена за погодженням між подружжям, є: мотокоса «Stihl», вартістю 3 599 грн. 00 коп., бензопила «Stihl», вартістю 3 799 грн. 00 коп., зварювальний апарат «Дніпро-М», вартістю 2 849 грн. 00 коп., телевізор «Samsung», вартістю 6 550 грн. 00 коп., морожениця «Dex», вартістю 505 грн. 00 коп., хлібопіч «Moulinex», вартістю 2 200 грн. 00 коп., мультіварка «Delfa», вартістю 810 грн. 00 коп., чайник «Saturn», вартістю 280 грн. 00 коп., морозильна камера «Wirpool», вартістю 9 300 грн. 00 коп., блендер «Rotex», вартістю 690 грн. 00 коп., пилесмок «Samsung», вартістю 600 грн. 00 коп., кормоподрібнювач (ДКУ), вартістю 2 024 грн. 00 коп., вентилятор «Benatone», вартістю 290 грн. 00 коп., всього на загальну суму 33 496 грн. 00 коп., а також без погодження вартості майна: 4 корови і 3 свині. Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому правила ч.4 ст.71 СК України та ст.365 ЦК України застосовуються у разі заявлення вимог про припинення частки одного з подружжя у спільному майні. За змістом ст.71 СК України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Таким чином, за змістом стст.63,65 СК України, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вирішуючи вимоги про поділ спільного майна подружжя, суд, враховуючи побажання кожної сторони та оцінюючи їхню потребу в певних речах, вважає за необхідне присудити позивачу [PERSON] і відповідачу [PERSON] майно, вартість якого є максимально близькою до вартості ? частини майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене, кожному з бувшого подружжя [PERSON] слід виділити майна на суму 16 748 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: 33 496 грн. 00 коп. (вартість майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя) / 2 = 16 748 грн. 00 коп.. З вищезазначеного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивачу [PERSON] слід виділити: мотокосу «Stihl», вартістю 3 599 грн. 00 коп., телевізор«Samsung», вартістю 6 550 грн. 00 коп., мороженицю «Dex», вартістю 505 грн. 00 коп., хлібопіч «Moulinex», вартістю 2 200 грн. 00 коп., мультіварку «Delfa», вартістю 810 грн. 00 коп., чайник «Saturn», вартістю 280 грн. 00 коп., блендер «Rotex», вартістю 690 грн. 00 коп., кормоподрібнювач (ДКУ), вартістю 2 024 грн. 00 коп., а всього на загальну суму 16 658 грн. 00 коп.. Відповідачу [PERSON] слід виділити: бензопилу «Stihl», вартістю 3 799 грн. 00 коп., зварювальний апарат «Дніпро-М», вартістю 2 849 грн. 00 коп., морозильну камеру «Wirpool», вартістю 9 300 грн. 00 коп., пилесмок «Samsung», вартістю 600 грн. 00 коп., вентилятор «Benatone», вартістю 290 грн. 00 коп., а всього на загальну суму 16 838 грн. 00 коп.. З метою дотримання рівності часток подружжя при поділі майна з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] кошти в сумі 90 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: 16838 грн. 00 коп. (вартість майна, присудженого відповідачу [PERSON]) - 16 748 грн. 00 коп. (розмір ? частини майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя) = 90 грн. 00 коп.. Вирішуючи вимогу про поділ між сторонами 4 корів і 3 свиней, суд виходить з наступного. Як роз'яснено у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова ПВСУ), у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У судовому засіданні сторони визнали та не оспорювали те, що у вересні 2015 року позивач [PERSON] фактично припинила шлюбні відносини із відповідачем [PERSON], з підсобного господарства якого нею та її сином [PERSON] були вилучені худоба та домашня птиця, у тому числі 4 корови і 3 свині. Як пояснила позивач [PERSON] та підтвердили у своїх показаннях свідки [PERSON] і [PERSON], корови і свині були реалізовані, при цьому відповідач [PERSON] будь-якої суми з отриманих грошових коштів не отримував. Вилучення худоби з підсобного господарства [PERSON] відбулося без його згоди, так само як і її реалізація. Зазначене також підтверджується матеріалами справи в частині проведеної перевірки правоохоронним органом заяв відповідача [PERSON] про заволодіння позивачем [PERSON] спірним майном, яке мало місце у вересні 2015 року (а.с.65-70,114-123). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин з позивача [PERSON] слід стягнути на користь відповідача [PERSON] компенсацію ? вартості 4 корів і 3 свиней. Визначаючи вартість худоби, судом враховано те, що позивач [PERSON] фактично не погодилась із вартістю цього майна, яка була зазначена відповідачем [PERSON]. При цьому за законом вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22 Постанови ПВСУ). Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України судом роз'яснено сторонам право заявити клопотання про призначення товарознавчої експертизи для встановлення вартості спірного майна. Однак, сторони не вважали за необхідне призначення зазначеної експертизи. Оскільки сторонами не надано інших доказів на підтвердження дійсної вартості спірного майна, а від проведення відповідної експертизи вони відмовились, суд виходив з наданих сторонами доказів. Так, довідкою від 12 листопада 2015 року суб'єкт підприємницької діяльності - приватний підприємець [PERSON] підтвердила, що на торгівельному майданчику, розташованому в смт Розівка Розівського району Запорізької області, середня вартість голови великої рогатої худоби (корови дійної) віком 4-5 років складає від 12 000 грн. 00 коп. до 14 000 грн. 00 коп., а середня вартість свині (свиноматки) - 7 000 грн. 00 коп. (а.с.64). Твердження позивача [PERSON] та її представника про завищення вартості худоби є голослівними та жодними доказами не підтверджуються. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вартість 4 корів і 3 свиней складає 73 000 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: (13 000 грн. 00 коп. (вартість однієї корови) * 4 (кількість корів)) + (7 000 грн. 00 коп. (вартість однієї свині) * 3 (кількість свиней)) = 73 000 грн. 00 коп.. Відповідно, компенсація ? вартості вищевказаної худоби складає 36 500 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: 73 000 грн. 00 коп. (вартість спірної худоби) / 2 = 36 500 грн. 00 коп.. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] і зустрічного позову [PERSON]. Вирішуючи питання про розподіл понесених сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За змістом ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, стст.84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі - Постанова ПВССУ), стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, позивач [PERSON] надала до суду акт про виконання роботи та надання послуги від 22 вересня 2015 року та квитанції №53/15-ц від 22 вересня 2015 року і №63/15-ц від 22 грудня 2015 року (а.с.149-151). У вищевказаному акті зазначено складові витрати на правову допомогу на загальну суму 5 000 грн. 00 коп., що були належним чином перевірені судом. Заявлені вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідають матеріалам справи та не перевищують граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, передбаченого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно вказаного акту та журналів судових засідань, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за консультацію позивача, підготовку та складання представником позовної заяви, за участь представника позивача - адвоката Гришка Р.В. у судових засіданнях складає 3 500 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: 10 (кількість витрачених адвокатом годин на правову допомогу позивачу [PERSON]) * 500 грн. 00 коп. (вартість години наданої адвокатом правової допомоги) = 5 000 грн. 00 коп.. При цьому вартість години наданої адвокатом правової допомоги не перевищує встановлений законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу в цивільних і адміністративних справах», який складає 551 грн. 20 коп., виходячи з розрахунку: 1 378 грн. 00 коп. (розмір мінімальної заробітної плати) * 40% (встановлений законом відсоток від розміру мінімальної заробітної плати для визначення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу) / 100% = 551 грн. 20 коп.. Враховуючи вищенаведене, що позивачем [PERSON] понесені витрати пов'язані із оплатою правової допомоги (на оплату праці адвоката Гришка Р.В.), які перебувають у безпосередньому зв'язку із розглядом справи, то відповідно до правил ст.84 ЦПК України такі витрати підлягають відшкодуванню. Відповідачем [PERSON] не представлено суду документального підтвердження витрат за надання правової допомоги його представником - адвокатом Комарем Г.І.. Відповідно до п.35 Постанови ПВССУ вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами пропорційно до задоволених вимог сторін, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню різниця судових витрат у розмірі 1 053 грн. 43 коп., виходячи з розрахунку: 1)16 658 (розмір задоволених вимог [PERSON]) * 5 586 грн. 82 коп. (сума судового збору за позовом [PERSON] та сума понесених витрат на правову допомогу) / 58 682 грн. (ціна позову [PERSON]) = 1 585 грн. 92 коп.; 2)53 248 грн. 00 коп. (розмір задоволених вимог [PERSON]) * 683 грн. 48 коп. (сума сплаченого судового збору [PERSON]) / 68 347 грн. (ціна позову [PERSON]) = 532 грн. 49 коп.; 3)1 585 грн. 92 коп. - 532 грн. 49 коп. = 1 053 грн. 43 коп.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial