Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що між нею по відповідачем 2 серпня 2002 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого відповідач продав їй квартиру під номером [ADDRESS] - [ADDRESS] . Продавши квартиру, відповідач виїхав з неї, забрав всі свої речі, але залишився зареєстрованим у даній квартирі. Просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою під номером [ADDRESS] у зв`язку з тим, що він не проживає у вказаному житловому приміщенні з 2002 року. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 17 липня 2019 року відкрито провадження у справі. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обґрунтування заявлених вимог послалася на обставини, викладені в поданій до суду заяві, не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання, причини неявки суду не відомі. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, відповідач до суду не з`явився, причин неявки в судове засідання не повідомив, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що є однокласницею позивача, їй відомо, що позивач тривалий час знімала квартиру під номером [ADDRESS] - [ADDRESS] , а потім придбала її у відповідача. Квартира перебуває у власності позивача вже більше десяти років. З моменту продажу квартири відповідач у ній не з`являвся. Свідок [PERSON] зазначила, що є сусідкою позивача, відповідача вона не знає, оскільки проживає у будинку під номером [ADDRESS] з 2010 року. Неодноразово заходила до квартири позивача, жодного разу не бачила там особи, яким ймовірно міг бути відповідач. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Мотивувальна частина Фактичні обставини справи Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власницею квартири під номером [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними договору купівлі-продажу від 2 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. та зареєстрованого в реєстрі під номером 698, довідки № 02-50/2695 від 4 липня 2019 року, виданої Миронівською міською радою Миронівського району Київської області (а.с., а.с. 8, 9, 11). Попереднім власником квартири був відповідач [PERSON] . На даний час останній є зареєстрованим в належній позивачеві квартирі, але фактично не проживає в ній з моменту продажу. Вказані обставини зазначені позивачем та підтверджені даними довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 02-50/2591 від 27 червня 2019 року, виданої Миронівською міською радою (а.с. 10). В судовому засіданні встановлено, що жодних угод чи домовленостей про умови фактичного користування житлового приміщення не укладалося. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони ніколи не вели спільного господарства, не мали взаємних сімейних прав та обов`язків. Такі обставини повідомлені позивачем, підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача № 02-50/515 від 28 січня 2019 року, № 02-50/1083 від 28 лютого 2019 року, № 02-50/1490 від 26 березня 2019 року, № 02-50/1903 від 26 квітня 2019 року, № 02-50/2201 від 28 травня 2019 року, № 02-50/2590 від 27 червня 2019 року, вбачається, що [PERSON] у квартирі під номером 13 будинку під номером [ADDRESS] не проживає, його особистих речей у квартирі не виявлено, спільного господарства з власником квартири, яка проживає за даною адресою не веде (а.с., а.с. 14-19). У суду немає підстав ставити під сумнів дані актів обстеження житлово-побутових умов позивача та показання свідків. Мотиви суду та застосовані норми права Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року декларує, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (стаття 405 ЦК України, стаття 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (стаття 810 ЦК України, 61 ЖК України), членів його сім`ї (статті 816 ЦК України, статей 64, 160 ЖК України) тощо. В даному випадку порушені права власника квартири і вони підлягають захисту шляхом усунення перешкод у праві користування власністю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Власник житла має право на підставі вказаної норми закону вимагати від колишнього власника усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (стаття 346 ЦК України). З моменту продажу квартири право власності відповідача [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності припиняється також правомочність користування житлом, яка нерозривно пов`язана з власністю. Висновки за результатами розгляду Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем належними та допустимими доказами доведено ті факти, що відповідач спільно з позивачем не проживав, спільним побутом не був пов`язаний, не є членом сім`ї. За встановлених обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власницею квартири під номером 13 будинку під номером [ADDRESS] , відповідач не має права користування належним позивачу житловим приміщенням на підставі правочину або закону. Судом встановлено факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті391 ЦК України.

Outcome: approved