Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення боргу за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.11.2007 року між публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 191/м, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 65000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01.11.2012 року та зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобовязань відповідачем [PERSON] за кредитним договором, 05.11.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 191/м. Вказує, що відповідач [PERSON] свої зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 21.07.2015 року сума його боргу становить 99694,79 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 2196276,19 грн. У звязку з чим, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором та судові витрати, повязані з розглядом справи. 29.06.2016 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно з якими заборгованість відповідачів станом на 07.06.2016 року становить 107542,02 доларів США. При цьому вказує, що рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 06.03.2012 року з відповідачів стягнуто борг в сумі 51879,79 доларів США і різниця заборгованості становить 58455,35 доларів США. А тому, просив стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати у справі. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.11.2007 року між публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 191/м, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 65000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01.11.2012 року та зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 13-17). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, встановленими договором. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобовязання, в звязку з чим станом на 07.06.2016 року йому нарахована заборгованість в розмірі 107542,02 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 28420,56 доларів США, по процентах за користування кредитом 33078,47 доларів США, пеня 46042,99 доларів США, штраф (фіксована частина) 10,01 доларів США, штраф (процентна складова) 2783,11 доларів США (а.с. ). При цьому, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2015 року стягнуто з [PERSON], на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №191/м від 05.11.2007 року в розмірі 49379,52 доларів США (а.с. ). У звязку з чим, як зазначає представник позивача у заяві про уточнення позовних вимог із відповідачів згаданим вище рішенням суду стягнуто тіло кредиту із нарахованими відсотками, то зважаючи на подальше невиконання зобовязання по кредитному договору, то суд вважає обґрунтованим нарахування відсотків в розмірі 17030,06 доларів США. Водночас, на думку суду є безпідставним і таким, що не відповідає вимогам закону одночасне нарахування пені і штрафу за невиконання зобовязань, оскільки внаслідок цього застосовуватиметься подвійна цивільно-правова відповідальність за одне і те саме порушення, що суперечить ст. 61 ч. 1 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що в даному випадку можливе стягнення із боржника пені в розмірі 17000,00 доларів США за несвоєчасну сплату відсотків, а в решті позовних вимог слід відмовити. З метою забезпечення виконання зобовязань відповідачем [PERSON] за кредитним договором, 05.11.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 191/м (а.с. 19), за яким поручитель зобовязувалася перед кредитором, позивачем по справі, за виконання зобовязань щодо погашення кредиту відповідачем [PERSON] Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 01.12.2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Разом з тим, як слідує із представленого розрахунку, заборгованість за кредитом почала виникати з березня 2010 року, в звязку з чим, позивач звернувся з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ 17 лютого 2012 року. Таким чином, саме з березня 2010 року слід обраховувати встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк для предявлення вимог до поручителя для виконання відповідної частини основного зобовязання щодо повернення коштів. Наведене стверджується й правовою позицією Верховного Суду України від 17.09.2014 року, (справа №6-53цс 14), з якої слідує, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] до задоволення не підлягають у звязку із пропуском строку для предявлення вимог. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача встановлену в судовому засіданні суму заборгованості по кредитному договору. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат також підлягає до задоволення.

Outcome: partial