Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 11 жовтня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 05 грудня 2016 року [PERSON] та [PERSON], з урахуванням поданих уточнень, звернулись з вищезазначеним позовом до Розівської дослідної станції. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 30 серпня 2012 року їх мати [PERSON] померла. За життя [PERSON] набула право власності на земельні ділянки площею 5,52 гектара (далі га) кожна, які розташовані на території Кузнецівської селищної ради Розівського району Запорізької області (далі Кузнецівська сільрада), та належали останній згідно державного акту на право власності на землю серії ІІ-ЗП №029518, виданого на підставі рішення Кузнецівської сільської ради від 28 квітня 2000 року за №2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №388 від 14 серпня 2001року, та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №012141, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 липня 2003 року реєстр №963, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №25 від 01 вересня 2003 року. За договорами оренди від 11 вересня 2003 року, що були зареєстровані у Розівській філії державного підприємства «Бердянський районний центр державного земельного кадастру» Запорізької області (далі РФ ДП «Бердянський РЦДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено записи від 15 вересня 2003 року за реєстраційними №303 та №304, [PERSON] за життя вказані земельні ділянки передала в оренду Розівській дослідній станції строком на пять років кожну, тобто до 15 вересня 2008 року. Проте відповідач продовжував користуватися земельними ділянками після закінчення строку дії договорів, у звязку з чим [PERSON] у 2001 році зверталася до суду з позовом про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Позивачі [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що після смерті матері вони прийняли у спадщину вищезазначені земельні ділянки у рівних частках по 1/2 частці кожний, уточнивши позовні вимоги на протязі розгляду справи в суді, остаточно прохали суд стягнути з Розівської дослідної станції на користь кожного із позивачів по 25\~936 грн. 48 коп. неустойки в розмірі подвійної плати за час простроченого повернення земельних ділянок з кадастровими номерами 2324982000:01:004:0053 та 2324982000:01:004:0052 після закінчення договорів оренди від 11 вересня 2003 року, укладених між померлою [PERSON] та відповідачем. Крім того, позивачі прохали стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача суму понесених судових витрат. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON], кожен з них окремо, підтримали позов та прохали задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі по тих підставах, які були викладені в позовній заяві з урахуванням останніх уточнень позовних вимог. Позивачі зазначили, що вони є спадкоємцями померлої [PERSON], яка за життя перебувати в орендних відносинах з відповідачем. Після смерті матері та отримання свідоцтв про право на спадщину за законом, позивачам стало відомо, що відповідач у 2011-2012 роках продовжував користуватися належними їх матері земельними ділянками без достатніх правових підстав та в 2011 році фактично не виплатив [PERSON] орендну плату за користування земельними ділянками, оскільки, як стало відомо з матеріалів кримінального провадження, орендну плату за користування земельними ділянками в 2011 році отримала не їх мати, а інша людина. Крім того, орендовані земельні ділянки було повернуто [PERSON] під час в примусового виконання рішення суду лише 23 листопада 2011 року та 26 березня 2012 року відповідно, оскільки у вказаний період часу відповідач як орендар не виконав обовязку щодо повернення земельних ділянок [PERSON] в добровільному порядку. За таких обставин позивачі прохали стягнути на їх користь неустойку у розмірі подвійної плати за користування земельними ділянками за час прострочення їх повернення, посилаючись на те, що [PERSON] за життя не встигла звернутися до суду з відповідною вимогою, а вони як спадкоємці мають право на отримання належних їх матері грошових коштів, оскільки вони це право успадкували. В судовому засіданні позицію позивачів підтримав їх повноважний представник адвокат [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. В судовому засіданні та письмових поясненнях, наданих суду, представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та пояснив, що після закінчення строку договорів оренди земельних ділянок Розівська дослідна станція за відсутності відповідної заяви [PERSON] вважала строк їх дії подовженими на той самий строк, у звязку з чим продовжувала користуватися ними та сплачувати орендну плату до вирішення зазначеного питання в апеляційному порядку. Після ухвалення в 2011 році судових рішень про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідач по справі, за відсутності будь-яких вимог [PERSON] про відшкодування збитків, провів з останньою повний розрахунок за користування земельними ділянками, сплативши кошти в розмірі 5100 грн. 00 коп. відповідно до платіжної відомості №ДС000000079 від 22 грудня 2011 року, а також під час примусового виконання рішень суду Розівська дослідна станція повернула належні [PERSON] земельні ділянки. З приводу встановленого в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню факту підробки підпису [PERSON] у вищевказаній платіжній відомості представник відповідача зазначив, що на час розгляду цивільної справи рішення по кримінальному провадженню не прийнято та винну особу не встановлено. Крім того, представник відповідача прохав суд застосувати позовну давність, оскільки на час звернення позивачів з позовною заявою строк позовної давності сплив, а також вважав, що позивачі не успадкували право на предявлення вимог щодо стягнення на їх користь неустойки у розмірі подвійної плати за користування земельними ділянками за час прострочення їх повернення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 11 вересня 2003 року між [PERSON] та Розівською дослідною станцією було укладено два договори оренди земельних ділянок площею 5,52 га кожна з кадастровими номерами 2324982000:01:004:0053 та 2324982000:01:004:0052 відповідно, які розташовані на території Кузнецівської сільради, та належали останній згідно державного акту на право власності на землю серії ІІ-ЗП №029518, виданого на підставі рішення Кузнецівської сільської ради від 28 квітня 2000 року за №2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №388 від 14 серпня 2001року, та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №012141, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 липня 2003 року реєстр №963, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №25 від 01 вересня 2003 року відповідно, строком на пять років кожну. Вказані договори оренди були зареєстровані у РФ ДП «Бердянський РЦДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено записи від 15 вересня 2003 року за реєстраційними №303 та №304 (а.с.27-31,32-36,170-174,198-199,202-203). Таким чином, вищезазначене свідчить про те, що між Розівською дослідною станцію та [PERSON] дійсно існували договірні відносини з приводу оренди належних останній земельних ділянок. Рішеннями колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2011 року та 05 квітня 2011 року Розівську дослідну станцію зобовязано повернути [PERSON] вищевказані земельні ділянки (а.с.23-26,200-201,204-205). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 22 липня 2013 року [PERSON] померла 30 серпня 2012 року, а все її майно, зокрема, вищевказані земельні ділянки, успадкували [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, тобто по 1/2 частці кожний (а.с.9-22). За життя [PERSON] уповноважила свою дочку [PERSON] отримувати рішення суду, виконавчі листи, отримувати грошові кошти, надавати заяви для представлення її інтересів в державних установах запорізької області (а.с.37). З письмового повідомлення від 29 грудня 2016 року за №2155/06-39/2 встановлено, у Розівському районному відділі державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у Запорізькій області перебували на примусовому виконанні виконавчі листи №22/1082/11, виданий 28 жовтня 2011 року апеляційним судом Запорізької області, та №2-837, виданий 12 березня 2012 року Розівським районним судом Запорізької області, про зобовязання Розівську дослідну станцію повернути [PERSON] земельні ділянки та стягнення на користь останньої понесених судових витрат. 23 листопада 2011 року та 26 березня 2012 року відповідно винесено постанови про закінчення виконавчого провадження у звязку з тим, що суми боргу сплачені в повному розмірі та земельні ділянки повернуто стягувачці (а.с.206). Разом з тим, з письмових відповідей Розівської дослідної станції №613, №614 та №615 від 03 листопада 2015 року, №447 від 17 листопада 2016 року, письмової довідки №26 від 12 січня 2017 року, а також платіжної відомості №ДС000000079 від 22 грудня 2011 року, вбачається, що Розівська дослідна станція провела повний розрахунок з [PERSON] (а.с.40,42,43,44-45,73,169,207). При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази, які б свідчили про наявність вимог [PERSON] чи будь-кого з її повноважних представників до Розівської дослідної станції щодо невиплати та/або невчасної виплати орендної плати за користування земельними ділянками, а також з приводу відшкодування збитків, завданих за час користування земельними ділянками після закінчення строку дії договорів оренди. 11 грудня 2013 року до Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області надійшла письмова заява [PERSON] про те, що у 2011 році невідома особа підробила підпис її матері [PERSON], яка померла 30 серпня 2012 року, в результаті чого отримала гроші за використання земельних ділянок в розмірі 5100 гривень від представників Розівської дослідної станції. За вищевказаним фактом розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013080270001357 від 12 грудня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (а.с.46). Відповідно до ч.4\~ст.10 ЦПК України\~суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Разом з тим, відповідно до ч.2\~ст.11 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві. Позивачам [PERSON] та [PERSON] на протязі розгляду справи неодноразово розяснювалися права та обовязки сторін, можливість заявляти клопотання, наслідки вчинення тих чи інших дій, право користуватися правовою допомогою. При цьому, з часу звернення до суду із позовом позивачі користувалися правовою допомогою кваліфікованого юриста адвоката [PERSON]. Під час проведення досудового розслідування, а також в ході розгляду даної цивільної справи за клопотанням позивачів було призначено судову почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої встановлено, що підпис в графі під порядковим №5 в платіжній відомості Розівської дослідної станції №ДС000000079 від 22 грудня 2011 року виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.51-58,161-167). При цьому, як вбачається з відповіді №1624/53/02-2017 від 18 серпня 2017 року, та додатково встановлено в судовому засіданні з пояснень учасників процесу, рішення по кримінальному провадженню №12013080270001357 від 12 грудня 2013 року за фактом підроблення офіційних документів посадовими особами Розівської дослідної станції не прийнято, слідство триває (а.с.208). Згідно зі ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, докази, які б достовірно підтверджували вину посадових осіб Розівської дослідної станції, які є в причинному звязку із невиплатою [PERSON] орендної плати за користування земельними ділянками чи будь-яких інших грошових коштів із певним цільовим призначенням, у матеріалах справи відсутні. При цьому, за вказаних обставин суд самостійно не має можливості встановити вину посадових осіб Розівської дослідної станції в частині підробки підпису [PERSON], оскільки проведені експертизи під час досудового розслідування в кримінальному провадженні та в цивільній справі за клопотанням позивачів торкаються лише встановлення конкретного факту, а саме факту вчинення підпису в платіжній відомості за отримані кошти без вказівки їх цільового призначення не померлою [PERSON]. Разом з тим, питання про можливість вчинення підпису у платіжній відомості іншими особами, у тому числі повноважними представниками [PERSON], якими могли бути [PERSON] та [PERSON], а ні під час досудового розслідування, а ні в ході розгляду цивільної справи позивачами не ставились. Оскільки позивачами не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні стст.58-59 ЦПК України на підтвердження вини посадових осіб Розівської дослідної станції у скоєнні підроблення офіційного документу, за відсутності вироку у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що вина відповідача Розівської дослідної станції в частині невиплати грошових коштів [PERSON] у 2011 році не встановлена та не доведена, а тому первісні вимоги позивачів в частині стягнення на їх користь орендної плати, на переконання суду, є необґрунтованими. Позивачами в ході розгляду справи було уточнено позовні вимоги та замість стягнення орендної плати за користування Розівською дослідною станцією у 2011 році спірними земельними ділянками, які на той час належали померлій [PERSON], було заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування земельними ділянками за час прострочення їх повернення. Так, відповідно до ч.2 ст.785 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Разом з тим, представником відповідача [PERSON] в ході судового розгляду справи було заявлено усне клопотання про застосування позовної давності, оскільки від дня, коли позивачі довідалася або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, пройшло більше трьох років. Позивачі та їх повноважний представник [PERSON] заперечували проти застосування позовної давності у звязку з тим, що [PERSON] померла ще до спливу строку позовної давності, а [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці померлої, про те, що земельні ділянки повернуті стягувачці [PERSON], фактично дізналися лише під час розгляду цивільної справи в суді. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що на підставі довіреності, виданою [PERSON], отримувала за згодою останньої лише стягнені з відповідача грошові кошти за понесені судові витрати при зверненні її матері до суду, проте про повернення земельних ділянок їй нічого не було відомо. Статтею 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність, яка встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 березня 2012 року (справа №3-13гс12), неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст.785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, а тому до неї не підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, що передбачена п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.786 ЦК України, перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму. Проте, застосування позовної давності, на переконання суду, є недоречним з огляду на наступне. Так, за змістом приписів частини першої і частини другої статті 786 ЦК України правило щодо початку перебігу позовної давності застосовується лише до відповідних вимог наймодавця і наймача, передбачених частиною першою цієї статті (інформаційний лист №01-06/735/2012, від 29 травня 2012 року «Про деякі питання практики застосування статей 785 та 786 Цивільного кодексу України»). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторін, між Розівською дослідною станцію та [PERSON] дійсно існували договірні відносини з приводу оренди належних останній земельних ділянок. Як встановлено в судовому засіданні та визнано позивачами, спірні земельні ділянки було повернуто стягувачу 23 листопада 2011 року та 26 березня 2012 року. За життя [PERSON] не зверталась з будь-якими вимогами до відповідача щодо відшкодування збитків чи стягнення неустойки. Проте, [PERSON] померла 30 серпня 2012 року, тобто до спливу строку позовної давності. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не вступали з Розівською дослідною станцію в орендні правовідносини в спірний період, оскільки прийняли спадщину лише 22 липня 2013 року. Як встановлено в судовому засіданні, про факт повернення належних померлій земельних ділянок дізналися лише під час розгляду цивільної справи в суді. Достовірних даних про те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] могли дізнатись чи повинні були дізнатись про порушення, як вони вважають, своїх прав, як спадкоємців, представником відповідача не надано, а тому його клопотання задоволенню не підлягає, оскільки, за таких обставин, позивачі звернулись до суду з відповідним позовом в межах строку позовної давності. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Склад спадщини має певні особливості: у порядку спадкування переходять лише ті права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; права та обов'язки спадкодавця переходять до правонаступників як єдине ціле з урахуванням усіх забезпечувань та обтяжень. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не установлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, якщо вони нерозривно пов'язані з його особою й у зв'язку з цим не можуть бути виконані іншою особою. При цьому, законодавець передбачає низку особливостей переходу майнових прав спадкодавця, а сааме, право спадкоємця на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв'язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов'язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя (ч.2 ст.1230 ЦК України). Зі змісту вказаної статті слідує, що, зокрема, право на стягнення неустойки (штрафу, пені) переходить у спадщину лише тоді, коли було прийняте відповідне судове рішення на користь спадкодавця, яке не було виконане до настання його смерті. Як встановлено в судовому засіданні, за життя [PERSON] не прохала відповідача сплатити на її користь неустойку у розмірі подвійної плати за користування земельними ділянками за час прострочення, а також не зверталась з відповідним позовом до суду. При цьому, відповідні суми грошових коштів, які вимагають стягнути з відповідача [PERSON] та [PERSON], на користь померлої [PERSON] за її життя присуджені їй не були. Зважаючи на ці обставини, у спадкоємців не виникло права на стягнення неустойки, яка не була стягнута судовим рішення на користь спадкодавця, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог спадкоємців [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивачів щодо відшкодування понесених ними судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їм в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed