Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 135156,87 доларів США, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на квартиру [ADDRESS], визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру, припинити право власності, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою іпотекодавця [PERSON], про витребування та передання технічного паспорту та правовстановлюючих документів. Позов обґрунтований тим, що 19 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 82850 доларів США, а відповідач повинна була повернути кредит в повному обсязі не пізніше 19 листопада 2028 року або достроково зі сплатою 12,40 % річних, згідно з графіком погашення кредиту. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банком було прийнято в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Оскільки відповідач свої обов'язки за укладеним договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконала, утворилася заборгованість по поверненню кредитних коштів, по сплаті відсотків за користування кредитом, яка станом на 21 березня 2014 року складає 135156,87 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21 березня 2014 року складає 1366327,83 грн.. В судове засідання сторони не зявилися, повідомлені належним чином. В матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи в його відсутності, відповідач також просила слухати справу в її відсутності. В письмових заперечення відповідач вказувала на те, що вимоги є безпідставними, оскільки за ст.1078 ЦК України за договором факторингу може бути пред'явлена лише грошова вимога. Крім того, після покупки прав вимоги по кредиту за договором факторингу від 08 грудня 2011 року позивачем не було нотаріально переоформлено права іпотекодержателя у спосіб внесення змін до існуючого договору іпотеки, а бо шляхом укладення нового договору іпотеки. Також відповідач вказувала на те, що позивачем не була проведена оцінка предмета іпотеки на предмет співіснуючого боргу та вартості квартири, та не вказано бажаний спосіб захисту прав кредитора. На підставі вказаного відповідач просила відмовити у задоволенні вимог. Раніше відповідач зверталася з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», треті особи Державна реєстраційна служба та [PERSON] про визнання договору про надання споживчого кредиту та іпотеки недійсними та виключення запису з реєстру, однак ухвалою суду від 20.12.2017 року за її завою зустрічний позов залишено без розгляду. Представник третьої особи Державної реєстраційної служби України з заявами про відкладення розгляду справи не звертався, про причини неявки не повідомляв. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. 19 листопада 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який у подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11254512000 (а.с.11-20), відповідно до якого позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 82850 доларів США, а відповідач повинна була повернути кредит в повному обсязі не пізніше 19 листопада 2028 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,40 % річних. 19.11.2007 р. між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір (а.с.30-33). Предметом договору являється нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], власником якої є відповідач. Вартість предмету іпотеки складає 420000 грн. Згідно з п.4.1.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором, або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу ін фляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту. У свою чергу відповідач прийняла кредитні кошти, використавши їх за призначенням, але грошові зобов'язання щодо погашення кредиту належним чином не виконала. У зв'язку з цим відповідно до розрахунку станом на 21 березня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 135156,87 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21 березня 2014 року складає 1366327,83 грн., з яких: заборгованість за кредитом 81741,35 доларів США, що за курсом НБУ складає 826339,65 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 53415,52 доларів США, що в еквіваленті складає 539988,17 грн. Згідно з положеннями ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст.589 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Дану правову позицію було викладено і в постанові ВСУ від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16 Крім того, суд звертає увагу на те, що умовами договору іпотеки не було передбачено права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Позивачем не надано оцінки спірної квартири для співставлення розміру заборгованості і вартості майна. Більш того, суд не було надано підтвердження, що позивач під час укладення договору купівлі-продажу майнових прав, зареєстрував себе як нового іпотекодаржателя в Реєстрі обтяжень нерухомого майна. На підставі вище викладеного, та враховуючи вказані норми суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed