Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що [PERSON] є власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах. 06 квітня 2020 року листом за №532/101-20 Відділ у Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повідомив, що згідно Книг реєстрації сертифікатів на земельну ділянку [PERSON] , 22 серпня 1996 року за №99 Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року, який перебував в колективній власності КСП «України» та розташований на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області. Проте, як зазначено в позовній заяві, відповідно до паспорту громадянина України прізвище заявника « [PERSON] », а відповідно до сертифікату « [PERSON] ». Також, позивач по справі загубив свій сертифікат. В позовній заяві зазначено, що відповідно до публікації в газеті «Вісті Ананьївщини» від 26 лютого 2020 року «загублений сертифікат на право власності на земельну ділянку (серія ОД № 0186099), виданий 22 серпня 1996року на ім`я [PERSON] , вважати втраченим». Позивач зазначає, що 12 серпня 2020 року листом №01-23/1351 Ананьївської районної державної адміністрації йому було повідомлено, що внести зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 від 22 серпня 1996 року немає можливості у зв`язку з змінами в чинному законодавстві. Крім того, видати дублікат сертифікату також неможливо. Проте, в позовній заяві вказано, що [PERSON] отримав у свій час 22 серпня 1996 року сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року, який перебував в колективній власності КСП «України» та розташований на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області. Як зазначає позивач у позовній заяві, в той же час, під час видачі сертифікату була допущена помилка в його прізвищі, а саме замість вірного « [PERSON] » вказано невірне « [PERSON] ». Таким чином, зважаючи, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року є чинним та зареєстрованими у встановленому законом порядку, неможливість реалізувати право позивача на звернення до сільської ради з метою відведення йому земельної ділянки в натурі. На думку позивача, іншим способом виправити помилку в сертифікаті не вбачається можливим, оскільки листом Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 12 серпня 2020 року позивачу повідомлено про неможливість видачі дублікату сертифікату, а також внесення до нього змін. Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив суд: 1) встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та 22 серпня 1996 року зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну ділянку за №99 дійсно належить [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ); 2) визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку (пай) у КСП «України» розміром 5,54 умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року. 1 грудня 2020 року позивач та його представник у судове засідання з розгляду справи не з`явилися. Проте, 1 грудня 2020 року на адресу Ананьївського районного суду Одеської області електронною поштою надійшла заява представника позивача - адвоката Племениченко Г.В. (а.с.49), в якій він просив розгляд справи провести без його участі та участі позивача, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про отримання копії ухвали суду від 6 жовтня 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (а.с.50), 1 грудня 2020 року у судове засідання з розгляду справи не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяви в якій представник позивача висловлює свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням заяв учасників справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено: Позивачем є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Цибіріка Каларашського району республіки Молдова, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорту громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] , виданого 17 грудня 2019 року органом №5143 - Савранським районним сектором ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.6) та картки платника податків, виданої Подільським відділенням ГУ ДПС України в Одеській області 21 січня 2020 року номер бланка 1526-20-00070 (а.с.7). Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив 1) встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та 22 серпня 1996 року зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну ділянку за №99 дійсно належить [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ); 2) визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку (пай) у КСП «України» розміром 5,54 умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року. Згідно статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Також, зазначеною статтею Конституції України визначено, що кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 4 листопада 1950 року у місті Рим, якою визначено, що Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Зі змісту наведених норм вбачається, що право власності, в тому числі на землю, є гарантованим та охоронюваним державою правом кожного громадянина України. Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Частиною 4 статті 12 ЦК України визначено, що особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Частиною 1 статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно частини 1 статті 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Частиною 5 статті 25 ЗК України визначено, що особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). З метою реалізації зазначеного права на землю 8 серпня 1995 року Президентом України було видано Указ №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ №720/95). Пунктом 2 Указу №720/95 визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зміст зазначеної норми відповідає положенням ч.1 ст.25 ЗК України. Позивач мотивуючи позовну заяву зазначав, що він в свій час отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та 22 серпня 1996 року, як колишній член КСП. З матеріалів справи вбачається, що земельна частка (пай) право на яку просить визнати за ним позивач є частиною земель колективної власності колишнього КСП «Україна». Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що [PERSON] будь-коли був членом КСП «Україна», а отже мав право на отримання земельної частки при розпаюванні земель зазначеного підприємства. Також, позивачем не надано суду і доказів існування рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та того факту, що він був включений до складу пайовиків КСП «Україна». Крім того, слід зауважити, що єдиним документом, який підтверджує взагалі існування сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та 22 серпня 1996 року є лист Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 6 квітня 2020 року №532/101-20 (а.с.8). Проте, зазначений документ містить зазначення прізвища володільця сертифікату як « [PERSON] ». При цьому, лист Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 6 квітня 2020 року №532/101-20 (а.с.8) не містить будь-яких відомостей окрім прізвища, ім`я та по батькові володільця сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099. В розділі першому Рекомендації № R (2005) 7 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про документи, що посвідчують особу, та документи для поїздок за кордон, та боротьбу з тероризмом» визначено, що «ідентифікація особи» - означає унікальну комбінацію характеристик, що відносяться до кожної фізичної особи, таких як прізвище, ім`я, дата та час народження, стать та фізичні характеристики, які у відповідності внутрішньодержавним правом або міжнародним правом, де це може бути застосовано, дозволяє компетентним органам встановити особу. Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визначено, що ідентифікація особи - це встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Відповідно до статті 7 «Інформація Єдиного державного демографічного реєстру» Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» до інформації про особу, яка підлягає внесенню до Реєстру, зокрема, відноситься інформація про дату та місце народження особи. З наведеного вбачається, що за нормами, як українського, так міжнародного права, для ідентифікації/встановлення особи необхідна інформація про дату народження особи. Проте, матеріали справи будь-яких відомостей та доказів, які б давали суду змогу однозначно струджувати, що позивач у справі - [PERSON] є саме тією особою, який видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 - [PERSON] . Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, за наведених вище обставин матеріали справи не містять будь-яких належних та достовірних доказів, які б давали змогу беззаперечно стверджувати, що позивач у справі є тією особою, яка отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, а отже і має право на зазначену земельну частку, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed