Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Одеська міська рада, в особі її представника звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання спадщини відумерлою, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що у листопаді 2017 року помер громадянин [PERSON] , [INFO] , якому належала квартира [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] не мав спадкоємців, а документи, що подавалися приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Філімоновій Г.В. громадянкою [PERSON] , за заявою якої була заведена спадкова справа до майна померлого [PERSON] за №3/218, містять ознаки підробки, у зв`язку із чим квартира [ADDRESS] належить до категорії спадщини, що є відумерлою. За фактом заволодіння групою осіб об`єктами нерухомого майна громадян, в тому числі об`єктами категорії відумерлої спадщини, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12018160500001892 від 03.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.ч. 3,4 ст. 358, ч.ч. 1,3,4 ст. 190, ч.2 ст. 15 КК України. Вказувала, що 13.03.2018 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Одеської області Іскровим О.І. прийнято рішення (індексний номер: 40090720) про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу номер 156305 від 01.12.2005 року, виданого Універсальною товарною біржею «КАФА». 27 березня 2018 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Одеської області Іскровим О.І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни підстав виникнення права власності та додано дублікат свідоцтва про право власності, серія та номер б/н, виданий 26.12.2014 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі технічного паспорту на квартиру від 29.12.2004 року, договору купівлі-продажу від 01.12.2005 року №1563/05, укладеного на Універсальній товарній біржі «КАФА». 27 березня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, за умовами якого [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру, про що були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про прийняте рішення про реєстрацію права власності, індексний номер 40524137 від 06.04.2018 року, за яким право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . В подальшому [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.06.2018 року продала спірну квартиру добросовісному набувачу [PERSON] , а 09.11.2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, Одеська область Мельник Т.І. прийнято рішення про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 43952788), відповідно до якого була змінена площа квартири [ADDRESS] , а саме: загальну площа 49,7 кв.м., житлову площу 31,7 кв.м. змінено на загальну площу 48,7 кв.м., житлову 31,2 кв.м. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач вказував, що договір купівлі-продажу від 01.12.2005 року №156305, укладений на універсальній біржі «КАФА» між продавцем [PERSON] покупцем [PERSON] є недійсним, оскільки не був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН», спірна квартира не була передана покупцеві у власність та державна реєстрація права власності на квартиру за покупцем була проведена після смерті продавця, який по день смерті проживав у ній. Також зазначав, що і договір і дублікат свідоцтва про право власності, яке стало підставою для внесення державним реєстратором Іскровим О.І. змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є підробленими, що встановлено органом досудового розслідування. Зазначав, що територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру право володіння та користування нею, і відповідно, право на захист цих прав, а оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним, відповідно до положень ч.3 ст. 303, чч. 1,3 ст. 215 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, нібито укладений між [PERSON] та [PERSON] , нібито виданий Універсальною товарною біржею «КАФА»; визнати спадину після смерті [PERSON] відумерлою; витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] та встановити відповідний порядок виконання рішення суду. В ході розгляду справи представник позивача надав до суду заяву про зміну предмету позову та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлою; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житлове приміщення серії [NUMBER] від 26.12.2014 року, виданий Виконавчим комітетом Одеської міської ради на гр. [PERSON] ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] ; встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської місткої ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40090720 від 13.03.2018 року, прийнятого державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державно реєстрації» Одеської області Іскровим О.В.; рішення про державну реєстрацію змін до права власності, індексний номер: 40328425 від 27.03.2018 року, прийнятого державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державно реєстрації» Одеської області Іскровим О.І.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40524137 від 06.04.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41775131 від 25.06.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю.; рішення про державну реєстрацію змін до права власності, індексний номер: 43952788 від 08.11.2018 року, прийнятого державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, Одеська область Мельник Т.І., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до позову та відзиву документи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею ч.1 ст. 5 ЦПК України\~\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Судом встановлено, що громадянину [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. 26.01.2005 року, належала квартира [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] у КП «ОМБТІ та РОН» 21.02.2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6562060 від 21.02.2005 року. У листопаді 2017 року [PERSON] помер, про що у книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис №12205 від 30.11.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про смерть №00019735554 від 13.03.2018 року. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Одеської області Іскровим О.В. право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Підставою для проведення такої реєстрації державним реєстратором зазначено договір купівлі-продажу №156305 від 01.12.2005 року, укладений на Універсальній товарній біржі «КАФА». 27.03.2018 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Одеської області Іскровим О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені зміни підстав виникнення права власності та додано дублікат свідоцтва про право власності серія та номер бн, виданий 26.12.2014 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради. На виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 13.06.2019 року про витребування доказів Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської надало до суду засвідчені копії документів реєстраційної справи №1505329851101 на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , а також роздруківки та засвідчені скан-копії документів з зазначеної реєстраційної справи, які містяться в електронному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна міститься копія дублікату свідоцтва про право власності на житлове приміщення квартиру [ADDRESS] від 26.12.2014 року. Відповідно до відповіді Виконавчого комітету Одеської міської ради на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 26.11.2019 року щодо витребування інформації про видачу дубліката свідоцтва Виконавчий комітет Одеської міської ради повідомив суд, що ним не видавався дублікат від 26.12.2014 року свідоцтва про право власності серії [NUMBER] на житлове приміщення на ім`я [PERSON] . Також повідомлено, що свідоцтво про право власності від 18.04.2009 року [NUMBER] на житлове приміщення квартири на ім`я [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради ніколи не оформлювалось та не видавалось. Судом встановлено, що 27.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за реєстровим номером 681, відповідно до умов якого власником квартири стала [PERSON] . 22.06.2018 року [PERSON] на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Сімоновою С.В. за реєстровим номером 1585, продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки №162732204 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на 09.04.2019 року власником квартири квартиру [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1585 від 22.06.2018 року. Загальна площа квартири, яка належить [PERSON] становить 48,7 кв.м., житлова - 31,2 кв.м. Звернувшись до суду, Одеська міська рада зазначає, що дублікат свідоцтва про право власності на житлове приміщення серії [NUMBER] від 26.12.2014 року не видавався, що є підставою для визнання його недійсним та підставою для витребування у добросовісного набувача майна відчуженого на підставі недійсного свідоцтва. Судом встановлено, що первинною підставою виникнення у [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] державним реєстратором було зазначено не дублікат свідоцтва про право власності на житлове приміщення, а договір купівлі-продажу квартири від 01.12.2005 року. Разом з тим, на відповідно до копії відповідного договору купівлі-продажу, що міститься в матеріалах справи, його було укладено 01.12.2005 року. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України у редакції, чинній станом на 01.12.2005 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно зі статтею 220 Цивільного кодексу України у відповідній редакції у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 4 відповідної редакції Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України, який у даному випадку є спеціальним законом. Таким чином, договір купівлі-продажу №156305 від 01.12.2005 року є нікчемним правочином, недійсність якого встановлена законом. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Щодо вимоги про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності суд зазначає наступне. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є документом, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Таке свідоцтво не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однак, як вже зазначалось, право власності у [PERSON] на відповідну квартиру підставі нікчемного договору не виникало. Крім того, згідно відповіді Виконавчого комітету Одеської міської ради дублікат від 26.12.2014 року свідоцтва про право власності серії [NUMBER] на житлове приміщення на ім`я [PERSON] не видавався. Крім того, свідоцтво про право власності від 18.04.2009 року серії [NUMBER] на житлове приміщення на ім`я [PERSON] не оформлювалось та не видавалось Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення самостійної позовної вимоги про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на житлове приміщення серії [NUMBER] від 26.12.2014 року, оскільки ані оригінал свідоцтва про право власності серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , ані дублікат свідоцтва про право власності серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] не оформлювались та не видавались, тобто таких документів як правових актів не існує, а отже вони не можуть створювати правові наслідки. Водночас дані обставини дозволяють суду встановити, що [PERSON] був власником квартири за адресою: [ADDRESS] на момент своєї смерті. Відповідно до матеріалів справи 25 січня 2018 року [PERSON] , зазначаючи, що вона є дружиною [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Г.В. із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви. Як вбачається\~з листа\~прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю №04/21-339-19 від 31.03.2019 року, в ході досудового розслідування кримінального провадження №12018160500001892 від 03.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.ч. 3,4 ст. 358, ч.ч. 1,3,4 ст. 190, ч.2 ст. 15 КК України встановлено, що у січні 2018 року група осіб здійснила замах на заволодіння квартирою [ADDRESS] . 25.01.2018 року на підставі підроблених документів, що надавалися [PERSON] , до нотаріуса подано заяву про вступ у спадщину померлого [PERSON] . У подальшому встановлено, що в дійсності особи з анкетними даними [PERSON] не існує. Суд зазначає, що факт заволодіння групою осіб об`єктами нерухомого майна громадян, на підставі підроблених документів, в тому числі квартирою [ADDRESS] , станом на момент розгляду даної справи не підтверджений відповідним вироком суду, який набрав законної сили, а тому лист прокурора оцінюється судом у сукупності із іншими доказами, які містяться у матеріалах справи. У матеріалах справи міститься копія паспорту громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , у якій зазначається, що він виданий Калінінським РВ ДрОУ УМВС України в Донецькій області 21.01.1998 року, та копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 березня 2004 року, у якому зазначається про шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Водночас судом проаналізовано копію договору купівлі-продажу квартири 26.01.2005\~року, на підставі якого [PERSON] купив у [PERSON] квартиру по [ADDRESS] . На другій сторінці договору міститься окреме засвідчення нотаріусом, що [PERSON] у шлюбі не перебуває, про що свідчить відсутність у паспорті штампу про укладення шлюбу. Відповідно, дана інформація про неперебування у шлюбі підтверджена і [PERSON] , який підписав даний договір під час придбання квартири, що спростовує укладення ним шлюбу 06 березня 2004 року. Також, стверджуючи, що [PERSON] з 2005 року по 2017 рік не був одружений представник Одеської міська рада посилається на картку працівника та витяг з наказу Міжнародного гуманітарного університету, де безпосередньо [PERSON] було зазначено відповідні відомості. Крім того, [PERSON] , яка є третьої особою у справі, та неодноразово повідомлялась про розгляд справи судом, ані іншими особами не було надано для огляду суду оригінали відповідних документів (паспорту громадянина України [PERSON] , свідоцтва про шлюб), а також інших доказів на спростування доводів позивача, та й взагалі жодних пояснень по суті позовних вимог та стосовно обставин справи. Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Однак, як було зазначено безпосередньо у заяві, що було подано на ім`я нотаріуса, особа [PERSON] , яка назвала себе спадкоємцем, була зареєстрована та проживала за іншою адресою, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати відповідну особу такою, що прийняла спадщину на підставі частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до матеріалів спадкової справи, копія якої наявна в матеріалах справи, нотаріусом зроблено запит щодо перевірки родинних відносин між [PERSON] та померлим, однак відповідь на такий запит матеріали спадкової справи не містять. Відповідно нотаріусом не було перевірено (не було встановлено) родинних відносин, та у подальшому не було видано свідоцтво про право на спадщину. Суд наголошує, що сам по собі факт подання заяви про прийняття спадщини особою не свідчить про наявність у такої особи права на спадкування. Саме нотаріус у позасудовому провадженні має у процесі оформлення спадщини встановити наявність родинних зв`язків, тобто наявність у особи права на спадкування. Відповідно до матеріалів спадкової справи нотаріусом не було встановлено даних обставин та, відповідно, не оформлено право на спадщину. У даній судовій справи вимог про встановлення родинних відносин, визнання особи спадкоємцем тощо [PERSON] не заявлено, рішення суду з цього приводу відсутнє. Інформацію про інших осіб-спадкоємців померлого [PERSON] , які прийняли спадщину, матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст. 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. З урахуванням обставин справи суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання спадщини відмерлою та вбачає підстави для визнання спадщину після смерті [PERSON] , що складається з двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м., житловою 31,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлою. Що стосується розбіжності у площі об`єкта нерухомого майна суд зауважує, що саме такий об`єкт нерухомого майна належав померлому відповідно до наявних у справі документів, отже саме такий об`єкт може бути визнано відумерлою спадщиною. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Застосовуючи положення\~статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України\~(частина третя пункту 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій\~статті 388 ЦК України. У своєму рішенні від 06.12.2007 року у справі «Воловік проти України» ЄСПЛ зазначив, що Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (№ 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 року у справі №\~645/4220/16-ц, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц. Таким чином суд вважає, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у [PERSON] є неможливим оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем і витребування майна з його володіння призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, так як в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити. Відповідно до\~ст. 81\~\~ ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: partial