Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд та в`їзд за кордон неповнолітньої дитини за межі України згоди батька, третя особа: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що від шлюбу з відповідачем, [PERSON] , мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюб був розірваний рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 24.01.2014 року по справі № 406/10100/13. В зв`язку з проведенням антитерористичної операції вони вимушені біли переїхати до м. Павлоград Дніпропетровської області та отримати статус внутрішньо переміщених осіб. Статус внутрішньо переміщених осіб підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 10.09.2019 року. Згідно з довідкою від 13.06.2020 року, виданою головою ОСББ «Паркова, 1» . була обстежена квартира за адресою: [ADDRESS] та підтверджено спільне проживання без реєстрації мене, [PERSON] , та моїх дітей від попереднього шлюбу - [PERSON] , [PERSON] . Відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дітей не надає, аліменти не сплачує. Добровільно відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує. Рішенням від 16.06.2014 року по справі № 406/3547/14 було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей з [PERSON] . Але в зв`язку з проведенням антитерористичної операції виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду не було відкрито, а виконавчий лист був втрачений. Станом на теперішній час позивачу було відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі про стягнення аліментів та отримана ухвала від 06.04.2020 року. Після отримання дубліката виконавчого листа, він буде направлений до виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Для встановлення місця перебування відповідача на території України вона зверталась з заявою до Павлоградського відділу поліції Головного управління НП в Дніпропетровській області. Листом від 01.06.2020 року № 51-5390 позивачу було повідомлено, що інформація про місцезнаходження гр. [PERSON] відсутня. За останньою інформацією, відповідач знаходиться на тимчасово окупованій території України, тому він не виконує своїх батьківських обов`язків по спілкуванню, вихованню, утриманню, не приймає участі у розвитку дітей, чим чинить перешкоди дітям та позивачу, як їх законному представнику у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку. Позивач разом з дітьми має намір перетинати лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною Україні територією (місто Алчевськ) для спілкування дітей з родичами (бабусею, дідусем та іншими родичами). Матір позивача та бубуся дітей, [PERSON] , мешкає за адресою : [ADDRESS] там вони маємо намір проживати, знаходячись на тимчасово окупованій території України. Також, оскільки діти є неповнолітніми, позивач не може залишити їх самих в м. Павлоград Дніпропетровської області, щоб самостійно відвідати батьків, тому відвідування батьків можливо лише спільно з дітьми. Через те, що відповідач не проживає на підконтрольній українській владі території України позивач не має можливості отримати нотаріально посвідчений дозвіл на перетин кордону та лінії зіткнення, що є обмеженням прав дітей, оскільки без дозволу батька вона не має права із дитиною перетинати кордону та лінії зіткнення. В зв`язку з викладеними обставинами змушена звернутись до суду за захистом, своїх прав та моїх дітей. Просила суд надати дозвіл на тимчасовий в`їзд та виїзд до тимчасово окупованої території України неповнолітнім особам - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) та супроводу батька, [PERSON] , [INFO] , для відвідування бабусі, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 06.08.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/4052/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 09.09.2020 року представником третьої особи надано письмове клопотання, в якому просить суд розглядати справу за відсутності їх представника. 10.09.2020 року позивачем надано письмове клопотання, в якому просить суд розглядати справу за її відсутністю. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована порушенням прав та законних інтересів дитини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надала суду письмове клопотання, в якому просила справу розглядати без її участі, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи або відзиву на позов до суду не надав. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надала суду письмове клопотання, у якому просила справу розглядати без участі їх представника, вирішення справи провести з урахуванням інтересів дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Алчевського міського суду Луганської області №2/406/1344/14 від 16.06.2014 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, на утримання синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 19.05.2014 року до досягнення ними повноліття. Згідно з рішенням Алчевського міського суду Луганської області №2/406/189/14 від 24.01.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.09.2019, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №919. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.06.2007, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №455. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з листом №51-5390 від 01.06.2020 року, наданого ГУ НП в Дніпропетровській області Павлоградським відділом поліції повідомлено, що інформації про місцезнаходження [PERSON] отримано не було, останнього було перевірено за обліками невпізнаних трупів, невідомих хворих та безвісно зниклих. Згідно з актом від 13.06.2020 р., надного обєднанням співвласників багатоквартирного будинку « [ADDRESS] дійсно мешкають разом без реєстрації з 2019 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Мотивувальна частина Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 12 червня 2015 року № 415ог в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» від 31 березня 1995 року № 231, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Разом з тим, суд вважає, що надані позивачем письмові докази у виді довідці про склад сім`ї, довідкам та характеристиці виданим ДБДОУ ЛНР «Мрія», не можуть бути прийняти судом до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки вони видані установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, що створена, обрана чи призначена у порядку, не передбаченому законом, а, отже, будь-які видані такими установами документи є недійсними та такими, що не створюють жодних правових наслідків. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Отже, з вищенаведеного вбачається, що судом України незаконність та недійсність письмових доказів виданих на тимчасово окупованій території Луганської області (т. зв. «ЛНР») не може бути застосовна лише до таких дій як реєстрація народжень, смертей і шлюбів, в усіх інших випадках, зокрема і при розгляді даної заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, судом встановлюється незаконність та недійсність таких доказів, у зв`язку з чим вони не можуть бути прийняті як належні та допустимі. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У Постанові від 04.07.2018 у справі №712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц (№6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон суд враховує, що діти перебувають на вихованні та утриманні матері, яка має можливість забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, тому надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей. Проте, Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 також наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за кордон України та до зони АТО буде здійснений в інтересах дітей, буде сприяти їх всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. За таких обставин, слід надати дозвіл дітям - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на тимчасовий в`їзд та виїзд до тимчасово окупованої території України неповнолітнім у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , для відвідування бабусі [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved