Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Головне управління ДМС в Одеській області, про примусове виселення. В позовній заяві позивач просить виселити [PERSON] 1976 року народження та [PERSON] 2016 року народження законним представником якої є [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнути судовий збір у розмірі 1600 грн. 08 лютого 2019 року ухвалою суду зазначену справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. 18 березня 2019 року ухвалою суду в зазначеній справі закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити посилаючись на те, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про відновлювальну кредитну лінію № 1845-н від 16 серпня 2007 року відповідно до якого надано кредит в розмірі 250 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування ним. Приморським районним судом м. Одеси 17 грудня 2013 року прийняте рішення про солідарне стягнення заборгованості [PERSON] та з [PERSON] у загальному розмір 359 349,99 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року змінено: стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку заборгованість у загальному розмір 269 082,00 доларів США та 243 978,75 грн. Під час здійснення виконавчого провадження, АТ «Ощадбанк» стало відомо про те, що в предметі іпотеки, а саме - в двокімнатній квартирі [ADDRESS] з 14 червня 2017 року зареєстровані [PERSON] , та [PERSON] , 1976 року народження. [PERSON] здійснила реєстрацію місця проживання відповідачів в порушення вимог договору іпотеки, оскільки банк такої згоди не надавав. Відповідач у судове засідання не з`явилася, до суду надійшов конверт з відміткою «адресат відсутній», причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Шестопалов О.О. позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Представники третіх осіб Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Головного управління ДМС в Одеській області в судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідно до договору про відновлювальну кредитну лінію № 1845-н від 16 серпня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» надало [PERSON] кредит в розмірі 250 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування ним. Однак вищевказаний договір до матеріалів справи не надав. Судом встановлено, що згідно п. 1.2. Іпотечного договору від 16.08.2007 року предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м., яка належить іпотекодавцю ( [PERSON] ) Внаслідок невиконання умов кредитного договору [PERSON] , АТ «Ощадбанк» звернулось з позовом Приморського районного суду м. Одеси про стягнення заборгованості за кредитам договором в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] . За результатами розгляду позову Приморським районним судом м. Одеси 17 грудня 2013 року прийняте рішення про солідарне стягнення заборгованості [PERSON] та з [PERSON] у загальному розмір 359 349,99 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року змінено: стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку заборгованість у загальному розмір 269 082,00 доларів США та 243 978,75 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 26.03.2015 року і направлене на примусове виконання до Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області. Постановою Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 22.05.17 р. описано та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Під час здійснення виконавчого провадження, АТ «Ощадбанк» з матеріалів виконавчого провадження стало відомо про те, що в предметі іпотеки, а саме - в двокімнатній квартирі [ADDRESS] з 14 червня 2017 року зареєстровані [PERSON] , 2016 року народження, та [PERSON] , 1976 року народження. Тож на підставі наведеного позивач просить суд виселити відповідачів зі спірного приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 589 ЦК, ч. 1 ст. 33 закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в ст. 590 ЦК й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч. 1 ст. 40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їхніх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК, у ч.1 якої передбачено підстави виселення. У ч. 3 ст. 109 цього кодексу врегульовано порядок виселення осіб. За змістом ч. 2 ст. 40 закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють будинок або приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Однак, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ним було направлено відповідачам письмову вимогу добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Постійне приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, у ч. 2 ст. 109 ЖК установлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток допускається виселення без надання іншого приміщення при зверненні стягнення на приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього закону, так і ст.109 ЖК. Таким чином, особам, яких виселяють із житлового будинку (приміщення), що є предметом іпотеки та придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень ч. 2 ст. 109 ЖК постійне житло має бути визначено в рішенні суду. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти у оренду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, та, зокрема, недотримання порядку, передбаченого змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, є підставами для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом (ст. 329 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи, що на час розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , що підтверджено в судовому засіданні представником позивача, а тому у позивача відсутні підстави вимагати виселення власника та інших осіб із належного йому приміщення. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: dismissed