Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 24 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 06 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому заявила вимогу про розірвання шлюбу між сторонами, зареєстрованого 18 березня 2004 року виконавчим комітетом Кузнецівської сільської ради Розівського району Запорізької області, актовий запис №01. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей синів [PERSON] та [PERSON], які народились 11 лютого 2006 року, а також доньку [PERSON], [INFO]. Позивач вказала, що одруження з відповідачем виявилось невдалим через те, що чоловік не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, в нетверезому стані систематично влаштовував сварки, під час яких застосовував до позивача [PERSON] фізичну силу. З березня 2015 року шлюбні відносини між сторонами припинились з вини відповідача. З вказаного часу сторони проживають окремо один від одного. За таких обставин позивач вимушена була звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу між ними є неможливим. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги по тих підставах, які були нею зазначені в позові, надавши судові відповідні пояснення, прохала позов задовольнити. Додатково позивач пояснила, що на протязі всього часу перебування у шлюбних відносинах відповідач через ревнощі в стані алкогольного спяніння застосовував до неї фізичну силу. Разом з тим, позивач вказала, що вона жодного разу до березня 2015 року не зверталась до правоохоронних органів з приводу неналежної поведінки чоловіка. Після чергової сварки, яка сталась в березні 2015 року на ґрунті ревнощів з боку відповідача, під час якої останній застосував до [PERSON] фізичну силу та спричинив їй легкі тілесні ушкодження, позивач остаточно вирішила розірвати шлюб, оскільки, на її думку, спільне життя з відповідачем за таких обставин є неможливим. Позицію позивача [PERSON] підтримав її представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в цілому та обставини, зазначені у ньому, визнав та їх не оспорював, не заперечував проти задоволення вимог [PERSON]. Додатково відповідач пояснив, що дійсно їх з позивачем сімя фактично розпалася через конфлікти і суперечки, які виникали як на ґрунті його ревнощів через можливі, на його думку, зради дружини, так і через відсутність достатньої уваги з боку дружини щодо виховання та утримання їх спільних дітей. [PERSON] зазначив, що його намагання та зусилля зберегти сімю ні до чого не привели, тому він вважає неможливим продовження шлюбних відносин з позивачем. Позицію відповідача [PERSON] підтримала його представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва\~ про одруження встановлено, що сторони одружились 18 березня 2004 року у виконавчому комітеті Кузнецівської сільської ради Розівського району Запорізької області, про що зроблено запис №01 (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей двох синів [PERSON] та [PERSON], які народились 11 лютого 2006 року, та одну доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.5-7). З матеріалів справи та з пояснень сторін вбачається, що подружні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися з березня 2015 року, оскільки подружжя не знайшло спільної мови у вирішенні сімейних проблем. Спільне життя позивача з відповідачем не склалося через ревнощі останнього. На цьому ґрунті в березні 2015 року між сторонами виникла сварка, під час якої відповідач застосовував до позивача фізичну силу та спричинив їй легкі тілесні ушкодження. Зусилля сторін зберегти сімю ні до чого не привели. Зясовано, що подружжям втрачено почуття любові і поваги один до одного. На даний час сторони взагалі не намагаються зберегти сімюта вважають подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливим. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Разом з тим, суд критично ставиться до пояснень позивача [PERSON] в частині постійного на протязі всього часу перебування в шлюбних відносинах застосування до неї фізичної сили з боку відповідача, а також до пояснень відповідача в частині невиконання позивачкою своїх батьківських обовязків щодо виховання та утримання дітей, оскільки кожен з них окремо, всупереч вимогам стст.10,60 ЦПК України, взагалі не надав суду належних та переконливих доказів щодо зазначених обставин. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. Проте, під час розгляду справи зясовано та не заперечувалось сторонами, що спільні малолітні діти подружжя з квітня 2015 року проживають разом з батьком відповідачем [PERSON] через те, що позивачка, після виписки з лікарні та повернення додому, під час вирішення питання щодо їх з чоловіком окремого проживання, дозволила останньому забрати з собою малолітніх дітей. Разом з тим, сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей після розірвання шлюбу між подружжям. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У наданий судом строк примирення подружжя не відбулося (а.с.52). В подальшому під час розгляду справи сторони також не виявили бажання зберегти подружні відносини. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про те, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам кожного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Визнання відповідачем [PERSON] предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] як особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, у позовній заяві прохала залишити їй після розірвання шлюбу прізвище чоловіка, а саме, «Подрєз» (а.с.2). Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «Подрєз». Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved