Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Національний фармацевтичний університет звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON], в якій вказує, що у 2006 році між Національним фармацевтичним університетом в особі ректора Черних Валентина Петровича, та [PERSON] було укладено Типову угоду про підготовку [PERSON] як фахівця за спеціальністю «Фармація». Відповідно до умов вищевказаної Угоди позивач взяв на себе зобов'язання забезпечити відповідачу: - якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; - місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації за наявності державного замовлення, доведеного до університету у встановленому порядку. В свою чергу відповідач зобов'язався: - оволодіти теоретичними знаннями та практичними навиками, що передбачені вимогам та відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; - прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; - у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. На підставі рішення приймальної комісії (протокол від 25.07.2006 року № 28), Наказом ректора Університету від 25.07.2006 року № 470 відповідача [PERSON] зараховано на 1 курс 2006/2007 року за навчальним планом 5 років денної форми навчання. Наказом ректора Університету від 17.06.2011 року № 441 відповідача було відраховано зі складу студентів у зв»язку з закінченням навчання і здобуттям вищої освіти. Відповідно до направлення № 43/11 відповідача [PERSON] було спрямовано в розпорядження Комунального підприємства «Фармація» аптека № 63 у м. Артемівськ, Донецька область для роботи на посаді провізора. Згідно з даним направленням відповідач був зобов'язаний до 01 серпня 2011 року прибути до Комунального підприємства «Фармація» аптека № 63 у м. Артемівськ. Однак, відповідно до листа Комунального підприємства «Фармація» № 641 від 21.09.2012 року Національний фармацевтичний університет був повідомлений про те, що випускник [PERSON] 03 липня 2012 року звільнився з місця роботи за власним бажанням. Повна вартість навчання відповідача [PERSON] становить: 53 289 (п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 89 копійок і складається з виплаченої за період навчання стипендії у розмірі 13 789,89 грн. та власне витрат на навчання, розмір яких відповідає вартості навчання за контрактом і становить 39 500 грн. Університет свої обов'язки, передбачені укладеною Угодою виконав у повному обсязі, що підтверджується виданим відповідачу [PERSON] дипломом серії [NUMBER]. Відповідно до вказаного диплому відповідач [PERSON] отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобув кваліфікацію провізора. Натомість, взяті на себе зобов'язання за укладеною угодою відповідачем [PERSON] виконані не були, на місце направлення після закінчення вищого навчального закладу Відповідач [PERSON] не прибув, три роки в Комунальному підприємстві «Фармація» аптека № 63 у м. Артемівськ не відпрацював. 12.08.2013 року Національний фармацевтичний університет звернувся до відповідача листом № 2321/10 з вимогою погасити заборгованість у зазначеному вище розмірі. Проте, відповідач [PERSON] вимоги позивача не задовольнив, жодної відповіді на лист не надав. За таких обставин, у зв'язку з порушення відповідачем [PERSON] умов Угоди, станом на момент подання позову за останнім обліковується заборгованість у розмірі 53 289 (п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 89 копійок. Просять суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Національного фармацевтичного університету заборгованість у розмірі 53 289 (п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 89 копійок та судовий збір у розмірі 532 (п'ятсот тридцять дві) гривні 90 копійок. В судовому засіданні представник позивача Ченксєва К.Ю. , діюча за довіреністю, підтримала вимоги, викладені на підставі позовної заяви, та пояснила, що згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. П. 8 Постанови КМУ від 22.08.1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» встановлено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. П. 14 цієї ж Постанови визначає, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови від поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов»язаний відшкодувати у встановленому законом порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Анатогічне положення міститься і в Указі Президента України від 16 травня 1996 року « 342/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів». П. 2 вищевказаного Указу визначає, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов»язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності за участю його представника [PERSON] В судовому засідання представник відповідача адвокат [PERSON] пред'явлені позовні вимоги не визнав, зазначивши, що на даний час відсутній механізм, який би зобов»язав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором та будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Національного фармацевтичного університету до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають з наступних підстав. В матеріалах справи мається копія Типової угоди про підготовку фахівців із вищою освітою за спеціальністю «Фармація» від 2006 року, укладеної між Національним фармацевтичним університетом, в особі ректора Черних Валентина Петровича, та студентом [PERSON] (л. с. 7). За цією Угодою відповідач [PERSON] прийняв на себе зобов'язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати три роки за місцем направлення, а уразі відмови - відшкодувати відповідно до державного або місцевих бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Згідно копії Витягу з наказу № 470 по Національному Фармацевтичному Університету від 25.07.2006 року відповідача [PERSON] зараховано на 1 курс 2006/2007 навчального року денної форми навчання за спеціальністю «Фармація» за освітньо-кваліфікаційним рівнем - спеціаліст за рахунок коштів Державного бюджету України, за навчальним планом 5 років (л. с. 8). Згідно копії Витягу з наказу № 441 по Національному Фармацевтичному Університету від 17.06.2011 року відповідача [PERSON] було відраховано зі складу студентів денного відділення фармацевтичного факультету в зв'язку з закінченням навчання (л .с. 8). Відповідно до копії направлення на роботу № 43/11 відповідача [PERSON] було спрямовано в розпорядження Комунального підприємства «Фармація» аптека № 63 у м. Артемівськ, Артемівський район, Донецька область для роботи на посаді провізора (л. с. 9). Згідно з даним направленням відповідач був зобов'язаний до 01 серпня 2011 року прибути до Комунального підприємства «Фармація» аптека № 63 у м. Артемівськ (л. с. 9, 10). Згідно копії диплому спеціаліста Національного Фармацевтичного Університету серії [NUMBER] відповідач [PERSON] отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобув кваліфікацію провізора (л. с. 11). Згідно довідки № 477 від 26.04.2013 р. про нарахування та виплату стипендій за період навчання з 01.09.2006 року по 17.06.2011 року сума виплаченої [PERSON] стипендії становить 13 789, 89 грн. ( л. с. 12). Згідно довідки про вартість на денній формі навчання, спеціальності «Фармація» випускника Національного фармацевтичного університету [PERSON] вартість за весь термін навчання становить 39 500 грн. (л. с. 13). Згідно копії розрахунку вартості витрат на навчання студентів України Національного Фармацевтичного Університету від 04.05.2006 року вартість навчання одного студента становить 7900 грн. (л. с. 14). Згідно листа Донецького Комунального підприємства «Фармація» від 21.09.2012 року № 641 відповідач [PERSON] був прийнятий на посаду провізор-інтерн СП ДКП «Фармація» аптека № 63 м. Артемівськ 01.08.2011 року, та звільнений 05.07.2012 року за власним бажанням (л. с. 15-16). В матеріалах справи мається лист-звернення Національного Фармацевтичного Університету від 10.07.2013 року № 5633/24, адресований батькам [PERSON] з нагадуванням щодо відпрацювання відповідачем за місцем призначення не менше, ніж три роки (л. с. 17). 12.08.2013 року Національний фармацевтичний університет звернувся до відповідача листом № 2321/10 з вимогою погасити заборгованість у розмірі 53 289 (п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 89 копійок (л. с. 18-21). Проте, відповідач [PERSON] вимоги позивача не задовольнив, жодної відповіді на лист не надав. Згідно ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність та безоплатність вищої освіти в державних та комунальних навчальних закладах. Рішенням Конституційного суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти, визначено, що безоплатність вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи, їх працевлаштування здійснюється на підставі направлення на роботу відповідно до угоди. Згідно абзацу 5 частини 1 Прикінцевих положень Закону України «Про вищу освіту» закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про вищу освіту» ст. 56 гарантує випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником. Закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання, компенсування замовникові витрат у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови його без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни чи звільнення за власним бажанням з роботи протягом 3 років. Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляється на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 3 ст. 65 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад не може надавати платні послуги у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності. На підставі викладеного, стаття 52 Закону України «Про вищу освіту» за своїм змістом не відповідає ст. 56 цього Закону. Відповідно до листа Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 21.06.2011 року щодо роз'яснення порядку працевлаштування випускників, Міністерство висловило позицією, що ґрунтується на правових засадах і гарантіях, встановлених конституцією України та Законами України і керується у своїй діяльності принципам верховенства права. Та вказується, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно вибирається громадянином. На цей час дійсно відсутній механізм, який би зобов'язав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснюється за державним замовленням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором та будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не надав переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а тому йому в задоволенні позову про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в розмірі 53 289 (п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 89 копійок необхідно відмовити. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони вважали надані ними докази достатніми.

Outcome: dismissed