Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулось до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3) про виселення. Позов мотивований наступним. 12.02.2015 року у цивільній справі № 149/132/15-ц рішенням Хмільницького міськрайонного суду було задоволено позов АТ «Ощадбанк» до [PERSON], [PERSON] та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 04.12.2007 року, а саме житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0612 га. за вказаною адресою, з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1314 від 04.12.2007 року в сумі 276017 грн. Загальна сума заборгованості станом на 08.12.2016 року складає 625390,93 грн., з яких основний борг - 130487,44 грн., проценти за користування коштами -51851,88 грн., пеня та проценти - 258144,54 грн., 3% річних - 21600,58 грн., інфляційні витрати - 163306,49 грн. 05.02.2015 року представником банку були направлені відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, однак вказані вимоги залишились без задоволення. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Також позивач зазначає, що наявність зареєстрованих осіб у житловому будинку на яку звертається стягнення негативно відобразиться на ціні продажу, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Враховуючи викладене, позивач з посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить виселити відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] зі зняттям відповідачів з реєстраційного обліку у Хмільницькому районному секторі управління ДМС у Вінницькій області, стягнути судові витрати. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27.02.2017 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради. Представник позивача підтримав позов, з наведених в ньому підстав. Також додав, що відповідачі без відома банку прописали у вказаному житловому будинку неповнолітніх осіб. Представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач 1, відповідач 3 в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлено завчасно і належним чином. Відповідач 2 - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, зазначила, що їй відомо про заборгованість перед банком, однак іншого житлового приміщення вона не має, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Про те що прописують у житловому будинку інших осіб усно повідомляли банк. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, оскільки іншого житлового приміщення сім'я не має. Суд, вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як встановлено судом, 04.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1314 (а.с.7-8). Предметом договору є кредит в сумі 100000 грн., які відповідач [PERSON] отримала готівкою (п. 1.3 договору), на строк 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 04.12.2017 року на поточні потреби (п. 1.2 договору), також [PERSON] зобов'язалась сплати проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони договору погодилися з тим, що зобов'язання банку надати кредит виникає з моменту виконання позичальником протягом 5 днів від дати укладення цього договору, окрім обов'язку сплати комісійної винагороди в строки, передбачені п. 1.4.4 договору, всіх та кожної з наведених нижче умов: укладення в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором таких документів забезпечення: договору застави, договору поруки (п.1.4.1 договору), здійснення позичальником страхування майна (п. 1.4.2), сплати позичальником страхових внесків за договорами страхування (п. 1.4.3), сплати позичальником комісійної винагороди на надання кредиту в розмірі, встановленому діючими тарифами банку, протягом одного робочого дня з моменту підписання договору (п. 1.4.4). За користування кредитом позичальник зобов'язався сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку, розмірах та строки, визначені в цьому договорі (п. 1.5). Проценти нараховуються банком щомісячно за методом факт/365 на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення строку вказаного в п. 1.2 договору (п.п. 1.5.1.1). Сплата процентів, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, здійснюється в валюті кредиту до 30 (31) числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Остання сплата процентів за користування кредитом здійснюється не пізніше 04.12.2017 року (п.п. 1.5.1.3). 15.02.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1 до договору № 1314 від 04.12.2007 року, відповідно до якої п. 1.1, 1.2 викладено в такій редакції: «банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 159000 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 159000 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17,5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. п. 1.2 кредит надається на 120 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 04.12.2017 року» (копія на а.с. 9). З метою забезпечення належного виконання [PERSON] зобов'язань, що випливають з кредитного договору № 1314 від 04.12.2007 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір від 04.12.2007 року (копія на а.с.10-12), в який було внесено зміни та доповнення 15.02.2008 року відповідно до якого [PERSON] (іпотекодавець) передав, а ВАТ «Державний Ощадний банк України» іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, предмет іпотеки що належить Іпотекодавцеві на праві власності, а саме житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0612 га. за вказаною адресою, з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1314 від 04.12.2007 року в сумі 276017 грн. (п. 1.1, п. 1.2). Сторони договору узгодили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його в порядку, передбачених договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором, а саме: при несплаті або частковій несплаті у встановленому відповідно до кредитного договору кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті суми відсотків, та/або при несплаті або частковій несплаті неустойки чи штрафних санкцій (п.п. 3.1.4 п. 3.1 договору іпотеки). Позичальник, отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості, зворотності та платності, систематично порушував свої договірні зобов'язання, щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.02.2015 року, яке набула законної сили 25.02.2015 року (справа №149/132/15-ц) (а.с. 4-6), позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено повністю. Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 04.12.2007 року, а саме житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0612 га. за вказаною адресою, з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1314 від 04.12.2007 року в сумі 276017,40 грн. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини доказуванню у цій справі не підлягають. Оскільки свого зобов'язання за договором кредиту відповідач [PERSON] належним чином не виконала, не погасила заборгованість, станом на 01.12.2016 року наявна заборгованість за договором кредиту на загальну суму складає 625390,93 грн., з яких основний борг - 130487,44 грн., проценти за користування коштами -51851,88 грн., пеня та проценти - 258144,54 грн., 3% річних - 21600,58 грн., інфляційні витрати - 163306,49 грн. (а.с. 21-26, 27, 28-29, 30-32). Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». За змістом частин 1 і 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При вирішенні вимоги про виселення відповідачів із предмету іпотеки суд враховує, що положення Іпотечного договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданої в іпотеку квартири, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 6.4. Іпотечного договору визначено, що реалізація предмету іпотеки, на який звернено стягнення, провадиться у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Так, відповідно до норм ч. 1 цієї статті, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом і проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивачем необдноразово направлялись вимоги відповідачам про звільнення житлового приміщення, однак добровільно вказані вимоги відповідачі не виконують. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначена позиція наведена у висновках Верховного Суду України щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладена у постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), № 6-148цс15 від 21.10.2015 року, № 6-860цс16 від 14.12.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Як встановлено судом, житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами по [ADDRESS], а саме 72/100 частин вказаного будинку належить іпотекодавцеві на підставі договору дарування від 11.08.1987 р.н., а 28/100 частин належить на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2007 року, а земельна ділянка належить Іпотекодавцеві на підставі державного акту на право власності [NUMBER] виданого на підставі рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 14 від 04.02.1998 року, тобто набуті не за рахунок отриманих кредитних коштів. Також відповідно до кредитного договору № 1314 від 04.12.2007 року кредитні кошти надавались на поточне потреби. Окрім того, суд приймає до уваги лист виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 72/02-19-с від 13.03.2017 року щодо відсутності в комунальній власності територіальної громади м. Хмільника житлового фонду. Враховуючи це надати інше постійне житло, як це передбачено у ст. 109 ЖК УРСР для сім'ї [PERSON] не можливо. Про наявність такого житла не вказує представник позивача і в позовній заяві, а представник позивача у судовому засіданні. Враховуючи це, відсутні підстави для задоволення позову в частині виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Також не підлягає задоволенню вимога про зняття з реєстрації відповідачів, оскільки вказана вимога є похідною від позовної вимоги про виселення.

Outcome: dismissed