Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності Позовні вимоги мотивує тим, що 17.09.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11394994000, відповідно до якого відповідачу надано кредит в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою 15,50% річних на строк до 15.09.2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №315032 від 17.09.2008 року, за умовами якого остання передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 79,8 кв.м., житловою 51,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк пр. Молоді, 11/136, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 11.07.2007 року за реєстровим №2111. Однак, відповідач свої зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконала і станом на 28.07.2015 року її борг за кредитним договором становить 621900,09 грн. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях. У звязку з чим, просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 621900,09 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 79,8 кв.м., житловою 51,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк пр. Молоді, 11/136, яка належить [PERSON] на праві власності, шляхом набуття банком права власності на вказане майно, а також стягнути судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги уточнив в частині заборгованості відповідача, яка станом на 05.12.2016 року становить 240695,59 грн. В решті позов підтримав з підстав, викладених у заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 17.09.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11394994000, відповідно до якого відповідачу надано кредит в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою 15,50% річних на строк до 15.09.2023 року (а.с. 6-10). 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях (а.с. 40-42). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №315032 від 17.09.2008 року, за умовами якого остання передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 79,8 кв.м., житловою 51,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк пр. Молоді, 11/136, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 11.07.2007 року за реєстровим №2111 (31-34). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3\~ст.33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій\~статті 36 Закону України «Про іпотеку»\~зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою\~статті 37 Закону України «Про іпотеку»\~правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване\~статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях\~335\~та\~376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша\~статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Зазначений висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України від 28.09.2016 року (у справі № 6-1243цс16) і відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~вона є обовязковою для усіх судів. Із позовної заяви вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно. Згідно п.п. 5.1 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового регулювання (а.с. 32). Аналогічні положення закріплені у ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Покликання представника позивача на те, що позивач вправі задовольнити таку вимогу і за рішенням суду не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать умовам договору. Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду визначена\~статтею 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює лише два способи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду\~шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону. Судом встановлено, що умови іпотечного договору укладеного між банком та іпотекодавцем були погоджені сторонами у встановленому законом порядку, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим\~ст.3 ЦК України. Оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно лише у позасудовому порядку, то лише у такому порядку і може бути застосовано такий шлях звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed