Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж звернулося до суду з вищевказаним позовом. В позові зазначає, що ПАТ «Запріжжяобленерго» до 01.01.2019 року здійснювало постачання електричної енергії на об`єкт, розташований за адресою [ADDRESS] на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є власником вищевказаного приміщення на підставі договору дарування від 02.11.2017 року, законним представником малолітньої [PERSON] є її матір [PERSON] , яка зареєстрована за цією адресою. Відповідач обов`язків по сплаті за використану електроенергію не виконує, у зв`язку з чим виник борг у сумі 3263 грн. за період з 08.04.2017 р. по 01.01.2019 р. За позовом позивач просив стягнути з відповідача в примусовому порядку заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 3263,34 грн. та судові витрати. 28.10.2021 року позивач подав до суду заяву, відповідно до якої повідомив про часткову сплату відповідачем 12.10.2021 року боргу у сумі 700,00 грн., тож позивач підтримує позовні вимоги у розмірі 2563,34 грн. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) зробила висновок, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Положеннями ч. 3 ст. 49 ЦПК України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Дана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. За таких підстав суд вважає заяву, відповідно до якої позивач повідомив про часткову сплату відповідачем боргу, як заяву про зменшення позовних вимог, тож позивач підтримує позовні вимоги у розмірі 2563,34 грн. Ухвалою від 05 липня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками було направлено поштою за зареєстрованим місцем проживання. Відправлення повернулося до суду з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» про розгляд справи, відтак згідно з ч.11\~ст. 128 ЦПК України\~він вважається повідомленим про розгляд справи. Визначений частиною третьою статті 279\~ЦПК\~України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Відповідач у наданий судом строк та станом на день розгляду справи своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечень щодо розгляду справи в спрощеному порядку також подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача до суду не надходило, відтак відповідно до ч. 8 ст.\~178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України). Згідност.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3ст. 11 ЦК Україницивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відносини щодо майна неповнолітніх осіб визначаються нормами сімейного законодавства. Неповнолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб. Проте, будучи власниками, неповнолітні не здатні здійснювати свої права самостійно, оскільки мають неповну цивільну дієздатність (ст. 32 ЦК України). Тому, майном, що належить неповнолітній дитині, управляють інші особи і, у першу чергу, - її батьки (ч. 1\~ст. 77 СК України). Право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. При здійсненні повноважень щодо управління майном управитель діє від свого імені в інтересах неповнолітньої особи, яка є власником майна. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідно до\~ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Проте, всупереч покладеного законом обов`язку, відповідачі допустили порушення і плата за отримані послуги сплачується частково на розсуд відповідачів, при цьому порушують не тільки інтереси позивача , як управителя, але й інтереси дитини, не сплачуючи житлово-комунальні послуги за свою неповнолітню дитину, в результаті чого утворилася заборгованість. Судом встановлено, що власником 1/2 квартири [ADDRESS] з 02.11.2017 року (а.с. 9) являється [PERSON] , яку їй у власність безоплатно передала [PERSON] . Від імені [PERSON] діє як законний представник мати відповідач [PERSON] . Відносини щодо майна малолітніх осіб визначаються нормами сімейного законодавства. Малолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб. Проте, будучи власниками, малолітні не здатні здійснювати свої права самостійно, оскільки мають часткову цивільну дієздатність (ст. 31 ЦК України). Тому, майном, що належить малолітній дитині, управляють інші особи і, у першу чергу, - її батьки (ч. 1ст. 177 СК України). Право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. При здійсненні повноважень щодо управління майном управитель діє від свого імені в інтересах малолітньої особи, яка є власником майна. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.04.2002 по теперішній час, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 02.07.2021 вих. 04-47/3702, яка надана на запит суду (а.с. 26). З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що відповідач [PERSON] станом на 18.06.2021 року мала заборгованість за спожиту електроенергію за період з 08.04.2017 р. по 01.01.2019 р. в сумі 3263,34 грн., що підтверджено наданим розрахунком та витягом з особового рахунку. 06.10.2021 року на електронну адресу суду від відповідача надійшов лист, відповідно до якого [PERSON] повідомила, що 18.12.2018 року сплатила на користь позивача заборгованість у сумі 2000,00 грн. 26.10.2021 та 28.10.2021 року на виконання ухвали суду від 11.10.2021 року на електронну адресу суду відповідачем було надано копію квитанції про здійснену оплату від 18.12.2018 року, а також повідомлено про сплату відповідачем на користь позивача 11.10.2021 року заборгованості у сумі 700,00 грн. 28.10.2021 року позивач подав до суду заяву, відповідно до якої повідомив про часткову сплату відповідачем 12.10.2021 року боргу у сумі 700,00 грн., тож позивач підтримує позовні вимоги у розмірі 2563,34 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, який надано позивачем в обґрунтування позовної заяви, сума заборгованості розрахована в тому числі з врахуванням здійснених оплат 19.12.2021 року у сумі 2000,00 грн. та 19.09.2019 року у сумі 890,00 грн. (а.с. 15 на звороті). Контррозрахунок суми боргу та інші дані щодо сплати відповідачем заборгованості перед позивачем суду не надано. Згідно з ст.ст. 67, 68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з одержання електричної енергії. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 Цивільного кодексу України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (надалі - Правила роздрібного ринку електричної енергії). Ч.1 ст.\~714\~ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. На роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку(п. 1.2.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», що споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. На час розгляду справи відповідачем не надано доказів того, що заборгованість погашена. Аналізуючи наведені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за електроенергію в сумі 2563,34 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача суму судового збору 2 270,00 грн.

Outcome: approved