Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Орган опіки та піклування Сихівської РДА звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, покликаючись на те, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Так, згідно розпорядження иголови Сихівської районної адміністрації від 17.09.2015 малолітнього [PERSON] було тимчасово влаштовано в Дитячий дошкільний будинок №1 у звязку з тим, що матір дитини залишила сина з бабцею та протягом тижня не зявлялась вдома. Батько дитини з матірю дитини перебуває в зареєстрованому шлюбі, однак тривалий час спільно не проживають, ніде не працюють, зловживають алкогольними напоями. З 13.10.2017 батьки жодного разу не навідувались до дитини, життям та здоровям не цікавилися, коштів на утримання сина не давали. На даний час відповідачі дитину з закладу не забрали, самоусунулись від виконання батьківських обовязків, не переживають за життя, здоровя, майбутнє сина, матеріально не забезпечують, не створили умов для повернення дитини чим порушують його право на проживання в сімї. Ухвалою судді від 08.05.2018 позов прийнято та відкрито загальне позовне провадження. Представник позивача органу опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України\~належним чином повідомлялися про час та місце розгляду, причин неявки не повідомили, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідно\~ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Дитячого дошкільного будинку №1 Львівької міської ради у судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справ, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності. Суд проаналізувавши, дослідивши та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається із свідоцтва про народження серії І-СГ №333787, виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ 18 вересня 2012 року, [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO]. Згідно Розпорядження №447 від 17.09.2015 в Дитячий будинок №1 м.Львова на повне державне забезпечення, у звязку з тим, що матір дитини [PERSON] залишила сина з бабусею та протягом тижня не зявляється вдома, разом з батьком [PERSON], зловживають алкогольними напоями, дитиною не цікавляться, а бабця немає змоги здійснювати належний догляд за дитиною. З інформації Дитячого дошкільного будинку №1 від 30.01.2017 вбачається, що в їх закладі виховується малолітній [PERSON], мати дитини відвідує хлопчика в середньому 1-2 рази на місяць, тато дитини з моменту влаштування дитини у заклад жодного разу його не відвідував, життям та здоровям не цікавиться, відповідно коштів на утримання сина не давав. Згідно висновку органу опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради від 04.04.2018 року № 13, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно сина, за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню. За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним факт, який не спростовано і самим відповідачами, ухилення останніх від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина, вони не піклуться про нього, не забезпечують його матеріально, і в подальшому не мають наміру цього робити. Відповідно до ч. 2 ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved