Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

ПАТ „Державний ощадний банк України” від імені якого діє філія – Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладений кредитний договір № 4179 про надання кредиту на суму 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21 % річних з терміном повернення кредиту до 26.08.2016 року. Однак, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов’язання. В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов’язань за кредитним договором від 28.08.2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір поруки №4985 з [PERSON], згідно з яким остання поручалися перед позивачем за своєчасне та повне виконання позичальником зобов’язань за кредитним договором. Станом на 17.10.2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 275 335,22 грн., в тому числі: сума неповернутого кредиту – 132 049,72 грн., пеня – 95 059,86 грн., 3% річних – 17975,48 грн., інфляційні нарахування – 30 250,16 грн. З врахуванням уточнених позовних вимог, просить суд, стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача кредитну заборгованість в розмірі – 275 335,22 грн. та понесені судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Просив суд, позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] – [PERSON] в минулому судовому засіданні позов визнав частково на суму 226 285,50 грн., з підстав, наведених у письмових запереченнях. Зазначив, що банком пропущено строки звернення до суду із частиною позовних вимог, а порука [PERSON] припинена на підставі ст..559 ЦК України. Просив суд позов задовольнити частково. В дане судове засідання для виступу в судових дебатах не з’явився з невідомих суду причин. В судове засідання відповідач [PERSON] не з’явилася по невідомим суду причинам, хоч була повідомлена про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників процесу, що не з’явилися, по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В ст. 1048 ЦК України, передбачено право позикодаваця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 28.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний Банк України») та [PERSON] укладений кредитний договір № 4179 про надання кредиту на суму 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21 % річних з терміном повернення кредиту до 26.08.2016 року (а.с. 15-16). 19.10.2011 року між сторонами укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, за умовами якого зменшено строк погашення кредитну до 30.10.2011 року (а.с.75). Відповідно до п.п. 4.3.1., 4.3.2. кредитного договору позичальник зобов’язаний належним чином виконувати зобов’язання за кредитним договором та вчасно повернути кредит, сплачувати відсотки та комісійні винагороди (а.с. 16). Згідно п.п. 4.2.1., 4.4.3. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов’язань по цьому договорі та достроково повернути кредит (а.с. 16). Відповідно п. 5.2. кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов’язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, позичальник зобов’язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (а.с. 16). Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов’язань по цьому договору (а.с. 18). З метою забезпечення виконання зобов’язань по кредитній угоді 28.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки за № 4985, за умовами якого остання зобов’язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов’язання за кредитним договором (а.с.18-19). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість. Станом на 17.10.2014 року заборгованість останнього перед банком становить 275 335,22 грн., в тому числі: сума неповернутого кредиту – 132 049,72 грн., пеня – 95 059,86 грн., 3% річних – 17975,48 грн., інфляційні нарахування – 30 250,16 грн. (а.с.67-73). Отже, відповідач [PERSON] істотно порушив вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 536, 549, 550, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Визначаючи розмір вимог банку, що підлягають до задоволення, суд виходить з наступного. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення зазначеної суми боргу з відповідача [PERSON], то суд вважає такі вимоги безпідставними, виходячи з наступного.Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналогічні положення відображенні у розділі 4 договору поруки (а.с.19). Як роз?яснив Пленум Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ у п.24 своєї Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», …. в разі пред’явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов’язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов’язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов’язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Оскільки, в даному випадку строк настання виконання основного зобов’язання згідно умов додаткової угоди №2 до кредитного договору встановлений до 30.10.2011 року, а в договорі поруки не встановлено строк дії правочину, то строк дії поруки [PERSON] збігається із строком дії основного зобов’язання по кредитному договору. Таким чином, у відповідності до вимог ст.559 ЦК України, позивач повинен був пред’явити вимоги про погашення боргу [PERSON] за кредитним договором до відповідача [PERSON] до 30.04.2012 року включно. Вказаний строк в даному випадку позивачем не дотримано. За таких обставин, на думку суду, порука [PERSON] припинилася на підставі ч. 4 ст.559 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за кредитним договором слід відмовити за безпідставністю, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості є підставними лише щодо відповідача [PERSON] Проте, суму боргу, вказана банком у позовній заяві, підлягає до стягнення з [PERSON] лише частково. За змістом ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність в один рік встановлюється до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] в своїх письмових поясненнях заявив клопотання про застосування строків позовної давності і просив суд відмовити в позові в частині вимог банку щодо пені та трьох відсотків річних, інфляційних втрат, що заявлені поза межами строку позовної давності та визнав борг в межах строків позовної давності на загальну суму в розмірі 226 285,50 грн., в тому числі: сума неповернутого кредиту – 132 049,72 грн., пеня – 68 336,22 грн., 3% річних – 13848,75 грн., інфляційні нарахування – 12050,81 грн. (а.с.62-65). Заперечуючи проти цієї обставини, представник позивача вказав, що відповідач [PERSON], сплативши частково борг по тілу кредиту та відсоткам, у відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України вчинив дії щодо переривання перебігу позовної давності щодо всіх вимог банку. Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Роз’яснення застосування ст.264 ЦК України щодо переривання терміну позовної давності щодо різних вимог кредитора в контексті спірних правовідносин надано у постанові №10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі – Постанова Пленуму ВГСУ). На підставі ч.8 ст.8 ЦПК України суд вважає за можливим застосувати роз’яснення, викладені у Постанові Пленуму ВГСУ. Зокрема, за змістом п.п.4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Отже, в врахуванням вищезазначених правових позицій, суд вважає, що сплата відповідачем [PERSON] 31.10.2011 року основного боргу та відсотків не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за вимогами банку щодо стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних нарахувань. Відповідачем в своїх письмових запереченнях визнано борг по тілу кредиту в розмірі 132 049,72 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] у відповідності до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України. В решті позовних вимог банку, суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності по кожному періодичному платежу окремо щодо пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, так як представником позивача не наведено суду підстав для поновлення банку строку для звернення до суду із позовними вимогами. В даному випадку відповідно до п.п.7.8. кредитного договору сторони за взаємною згодою збільшили строк позовної давності по всім вимогам до трьох років (а.с. 16 зворот), що відповідає вимогам ст..259 ЦК України. Позивач звернувся до суду із даним позовом 28.05.2014 року (а.с.2), а тому строк позовної давності щодо вимог банку починається з 28.05.2011 року. Отже, з врахуванням наведених у розрахунках банку періодичних платежів щодо пені та трьох відсотків річних, з розрахунками яких суд погоджується (а.с.69-72), враховуючи трирічний строк позовної давності, вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають до задоволення на загальну суму 80 174,81 грн. (76 776,14 – пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 3398,67 – пеня за несвоєчасне повернення кредиту), а вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних - на суму 15 372,68 грн. (щодо тіла кредиту – 14 712,36 грн, щодо відсотків – 660,32 грн.). Вимоги банку щодо стягнення інфляційних нарахувань з врахуванням строку позовної давності, підлягають до задоволення частково на суму 24 727,59 грн. При цьому суд погоджується із розрахунками інфляційних втрат, проведених відповідачем (а.с. 64), за виключенням розрахунку величини інфляційних втрат щодо несвоєчасного повернення кредиту за період з січня по квітень 2014 року, так як банк заявляв вимоги щодо стягнення таких сум з січня по жовтень 2014 року включно. Стосовно визначення суми інфляційних втрат щодо несвоєчасного повернення кредиту за період січень-жовтень 2014 року, то в даному випадку загальний індекс інфляції у вказаному періоді становить 116 %, що визначається шляхом перемноження показників індексів інфляції із врахуванням розмірів індексу інфляції у січні-жовтні 2014 року за даними Державного комітету статистики України з врахуванням відповідної правової позиції Верховного Суду України з цього приводу, викладеної у листі №62-97р від 03.04.1997 року. Тому в даному випадку інфляційні втрати щодо несвоєчасного повернення кредиту за період січень-жовтень 2014 року становлять 21 127,06 грн., виходячи з наступної формули розрахунків: (153 167,68 грн. (сума боргу з врахуванням інфляції) – 132 049,72 грн. (сума боргу без врахування інфляції). За таких обставин, інфляційні нарахування щодо тіла кредиту становлять 24 404,65 грн., а щодо відсотків – 322,94 грн. (в даному випадку щодо цієї суми банк заявив вимоги щодо стягнення лише по липень 2012 року включно). Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку 252 324,80 грн. (в тому числі: сума неповернутого кредиту – 132 049,72 грн., пеня – 80 174,81 грн., 3% річних – 15372,68 грн., інфляційні нарахування – 24 727,59 грн.), а також судового збору на суму 2523,66 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial