Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 39472.62 грн., з відповідача [PERSON] пеню в сумі 56.97грн., з відповідача [PERSON] пеню в сумі 56.97 грн. стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] судових витрат - 395.87грн.. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.04.2014 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.08.2014 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 02.04.2014 року скасовано (за заявою заявника-відповідача 2 [PERSON].) і призначено справу до розгляду. Представник позивача в судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, при цьому зазначив що з часу звернення з даним позовом до суду відповідачі заборгованість не погашали, між позивачем та відповідачем 2 було попередньо досягнуто узгодженості по можливій реструктуризації боргу, однак для подальшого підписання домовленостей, остання не з'являється, тому просить завершити розгляд справи з врахуванням обставин зазначених в позові. Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання на 02.10.2014р. не з'явилася, клопотавши відкласти розгляд справи (а.с.135), в подальшому на засідання 30.10.2014р., 26.11.2014р. та 08.12.2014р. не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила (в т.ч. а.с.162-особисто отримане нею повідомлення). Відповідачі 1,3 в судове засідання не з'явилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а представник позивача подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести повторно заочний розгляд справи. За вимогою ч.8 ст..76 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №SME0024317 від 19 липня 2011 року, ПАТ «Альфа-банк» надав [PERSON] кошти в сумі 50000 грн. на умовах, згідно кредитного договору зі сплатою 28 % річних, з терміном погашення до 19.07.2012 року (а.с.5-6). Умовами договору (п.3.6) також було передбачено що у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або інших платежів, позичальник зобов'язаний сплатити на користь кредитора пеню, встановлену за домовленістю сторін в розмірі 0.5% від суми прострочення зобов'язань за кожен календарний день прострочення. Окрім того, за умовами цього ж кредитного договору №SME0024317 від 19 липня 2011 року (п.6.1) до вимог щодо виконання грошових зобов'язань позичальника встановлюється позовна давність у 5 років. Сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають з цього договору відносно сплати неустойки (пені, штрафів) становить 5 років. Вказане застереження є договором про збільшення позовної давності. Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між ПАТ «Альфа-банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №SME0024317/2 від 19 липня 2011 року (а.с.10). При цьому поручитель бере на себе зобов'язання перед кредитором, відповідати за зобов'язання [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №SME0024317 від 19 липня 2011 року в повному обсязі цих зобов'язань (п.1.1 договору), сторони встановили, що поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобов'язань, передбачених кредитним договором (п.2.1), поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих зобов'язань за договором поруки, виплачує кредитору пеню в розмірі 0.5% від загальної суми заборгованості позичальника (п.2.2). Сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають з цього договору відносно сплати неустойки (пені, штрафів) становить 5 років. Вказане застереження є договором про збільшення позовної давності (п.4.3). Окрім цього, в договорі поруки (п.3.1) зазначено, що порука припиняється, якщо протягом 3 років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги або позову. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між ПАТ «Альфа-банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №SME0024317/1 від 19 липня 2011 року (а.с.15) . При цьому поручитель бере на себе зобов'язання перед кредитором, відповідати за зобов'язання [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №SME0024317 від 19 липня 2011 року в повному обсязі цих зобов'язань (п.1.1 договору), сторони встановили, що поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобов'язань, передбачених кредитним договором (п.2.1), поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих зобов'язань за договором поруки, виплачує кредитору пеню в розмірі 0.5% від загальної суми заборгованості позичальника (п.2.2). Сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають з цього договору відносно сплати неустойки (пені, штрафів) становить 5 років. Вказане застереження є договором про збільшення позовної давності (п.4.3). Окрім цього, в договорі поруки (п.3.1) зазначено, що порука припиняється, якщо протягом 3 років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги або позову. За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, згідно положень договорів поруки поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач 1 належним чином не виконував умови договору, та станом на 29.10.2013 року заборгованість по кредиту становить 39472.62 грн., а саме: 22267,81 грн. - заборгованість за кредитом; 9281,18 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 7923,63 грн. - пеня (а.с.19). Зазначена обставина нічим не спростована. При цьому, пеня була нарахована позивачем в сумі 72033.03 грн. за період з 16.12.2011р. по 29.10.2013 року, однак позивачем зменшена дана сума пені до 11% та визначена позовними вимогами в сумі 7923.63грн., зважаючи на принцип розумності та справедливості та з метою виконання відповідачами заборгованості. Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги щодо стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором №SME0024317 від 19 липня 2011 року в розмірі 39472.62 грн., з яких 22267,81 грн. - заборгованість за кредитом; 9281,18 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 7923,63 грн. - пеня, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, відповідачем 2 заперечуючи позовні вимоги та прийняте заочне рішення суду від 02.04.2014 року в заяві про скасування рішення, зазначалось про наявне прийняте рішення третейського суду від 22.05.2012 року, припинення договору поруки до поручителів за ч.4 ст.559 ЦК України ( з дати початку пред'явлення вимоги до поручителів - 28.09.2012 року), а також подано заяву про застосування строків позовної давності від 04.08.2014р. (а.с.128-129). Однак, суд відхиляє доводи відповідача 2, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.07.2012 року було відкрито провадження у справі за заявою ПАТ «Альфа-банк» про видачу виконавчого документа на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по цивільній справі ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.93-95). Ухвалою цього ж суду від 10.08.2012 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області, в задоволенні заяви ПАТ «Альфа-банк» про видачу виконавчого документа відмовлено (а.с.97,99-100). При цьому судами було зазначено, що кредитний договір є споживчим, а тому на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а згідно п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (зі змінами від 03.02.2011р.) третейські суди в порядку передбаченому цим законом можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у т.ч. споживачів послуг банку (кредитної спілки). Тобто, рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по цивільній справі ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, було винесене за межами компетенції даного суду. Як слідує з п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Що стосується доводів відповідача 2 про припинення договору поруки двох поручителів за ч.4 ст.559 ЦК України, при цьому, як зазначає [PERSON] такий строк має відлік з дати початку пред'явлення вимоги до поручителів - 28.09.2012 року, то порука не є припиненою з врахуванням такого. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Саме до такого правового висновку прийшов ВСУ 17 вересня 2014 року ухваливши постанову у справі № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як вже зазначалось вище, договір поруки №SME0024317/2 від 19 липня 2011 року укладеного з [PERSON] та №SME0024317/1 від 19 липня 2011 року з [PERSON] сторонами обумовлено пунктом 3.1, що порука припиняється, якщо протягом 3 років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги або позову. Тобто, строк дії поруки визначений сторонами (до 19.07.2015 року), тому посилання [PERSON] на пропуск 6-ти місячного строку банком до поручителів з дня закінчення строку кредитного договору, є помилковим. Що стосується письмової заяви [PERSON] про застосування позовної давності як до основних так і до додаткових вимог, то такий строк звернення до суду не пропущено позивачем, оскільки за умовами кредитного договору №SME0024317 від 19 липня 2011 року (п.6.1), договорів поруки №SME0024317/2 та №SME0024317/1 від 19 липня 2011 року (п.4.3) до вимог щодо виконання грошових зобов'язань позичальника встановлюється позовна давність у 5 років. Сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають з цього договору відносно сплати неустойки (пені, штрафів) становить 5 років. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно додатку №1 до кредитного договору, зобов'язання по сплаті щомісячних платежів встановлені на 15 число місяця (а.с.7). З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж внесено позичальником 15.07.2012 року (а.с.26). Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 15 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тобто з 15.08.2012 року при невнесенні щомісячного платежу, позивач мав право на звернення про стягнення боргу, з врахуванням що позовна давність збільшена договірними відносинами протягом 5 років. При цьому, позовна заява подана позивачем до суду 14.11.2013 року, тобто в межах строку позовної давності як щодо основної заборгованості, так і щодо неустойки. Однак, суд не вважає обґрунтованою вимогу позивача в частині стягнення з відповідача 2, 3 додаткової пені у сумі по 56 грн.97коп., тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Статтею 10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути солідарно на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 1054 ЦК України,

Outcome: partial