Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Наприкінці лютого 2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого в ході розгляду справи уточнив та просив визначити за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] частку у спільній частковій власності в розмірі 3/16 частини земельної ділянки, що складає 0,0105 га, для ведення садівництва, загальна площа якої становить 0,0560 га., кадастровий номер 3220881300:04:001:3266, що знаходиться на території Садового товариства «Вишеньки-2», Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, за кожним з них. В обґрунтування позову представник позивачів зазначає, що 25 січня 2006 року помер [PERSON]. До спадкового майна [PERSON] належить, зокрема, земельна ділянка для ведення садівництва, площею 0,0560 га, кадастровий номер 3220881300:04:001:3266, яка знаходиться на території Садового товариства «Вишеньки-2», за вказаною адресою. Спадкоємцями за законом померлого [PERSON] є позивачі по даній справі. В той же час, відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2007 року по справі № 2-3803/2007, за відповідачем визнано право власності на 1/4 частину зазначеної вище земельної ділянки. Площа 1/4 частки земельної ділянки, на яку визнано право власності за [PERSON], дорівнює 0,014 га. Таким чином, площа земельної ділянки [PERSON] була зменшена до 0,0420 га. Саме на цю площу земельної ділянки позивачами були отримані в рівних частках по 1/4 частки кожному позивачу відповідні свідоцтва про право на спадщину. З метою проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, позивачі звернулися до реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. Однак позивачам було відмовлено у державній реєстрації прав, оскільки подані на реєстрацію документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, витяг з Державного земельного кадастру поданий на земельну ділянку площею 0,0560 га., а площа земельної ділянки в свідоцтвах про право на спадщину визначено 0,0420 га. Зазначена неможливість проведення державної реєстрації права власності повязана із неузгодженістю у визначені часток співвласників вказаної вище земельної ділянки, оскільки загалом пять співвласників не можуть мати по 1/4 частки Земельної ділянки кожний. Дані обставини змусили позивачів звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів. Позивачі в судове засідання не зявились проте від їхнього представника [PERSON] надійшла заява в якій він уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та справу слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте надала заяву в якій зазначила, що уточнені позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти задоволення позову, крім того просить справу слухати у її відсутність. В звязку з неявкою всіх учасників судового засідання, фіксація судового процесу в даному випадку не проводиться, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатність підстав для задоволення позовних вимог. В ході судового розгляду встановлено, що 25 січня 2006 року помер [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть (а.с.44). За життя останній мав у власності земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0560 га, кадастровий номер 3220881300:04:001:3266, яка знаходиться на території Садового товариства «Вишеньки-2», Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, що підтверджуються даними Державного акту на право власності (а.с.91). Спадкоємцями за законом померлого [PERSON] є позивачі по справі: [PERSON] (батько [PERSON]Б.), [PERSON] (мати [PERSON]Б.), [PERSON] (син [PERSON]Б.) та [PERSON] (син [PERSON]Б.). З даних спадкової справи слідує, що всі вони звернулись за заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] (а.с.38,39). Відповідно до Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2007 року по справі № 2-3803/2007 (а.с.10-11), додаткового рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 лютого 2008 року по справі № 2-3803/2008 (а.с.12), а також Ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2008 року про виправлення описки по справі № 2-3803/07 (а.с.13), за відповідачем [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0560 га, кадастровий номер 3220881300:04:001:3266, яка знаходиться на території Садового товариства «Вишеньки-2», Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, що належала померлому [PERSON] Таким чином, слід прийти до висновку, що площа 1/4 частки Земельної ділянки, на яку визнано право власності за [PERSON], дорівнює 0,014 га. (0,0560 : 4 = 0,014). З огляду на це площа земельної ділянки [PERSON] була зменшена до 0,0420 га. (0,0560 0,014 = 0,0420), що складає 3/4 частини цієї земельної ділянки. З даних свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.14,16,18,20) слідує, що позивачі успадкували в рівних частках по 1/4 частки кожному саме на цю площу 0,0420 га спадкової земельної ділянки. З даних рішення Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції в Київській області № 9882547 від 13 січня 2014 року (а.с.22) слідує, що позивачам відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки, подані на реєстрацію документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, витяг з Державного земельного кадастру поданий на земельну ділянку площею 0,0560 га., а площа земельної ділянки в свідоцтвах про право на спадщину визначено 0,0420 га. Як вже було зазначено, позивачі по даній справі отримали свідоцтва про права на спадщину за законом по 1/4 частки (0,0105 га.) земельної ділянки кожний. Таким чином, позивачі разом отримали у власність 0,0105 га. х 4 = 0,042 га. (саме ця площа земельної ділянки зазначена у свідоцтвах про права на спадщину за законом та ця площа складає 3/4 частини всієї земельної ділянки). В цілому, площа земельної ділянки яка належить [PERSON] та позивачам дорівнює: 0,014 + 0,042 = 0,056 га.,саме ця площа земельної ділянки зазначена у Витязі з Державного земельного кадастру (а.с.92 зворот) та Державному акті (а.с.91). Таким чином можливо прийти до висновку, що жодної неузгодженості у площі спадкової земельної ділянки не має. Але залишилася неузгодженість у визначені часток у цій земельній ділянці, оскільки, загалом пять співвласників не можуть мати по 1/4 частки земельної ділянки кожний. Якщо частки співвласників, яким майно належить на праві спільної часткової власності, визначені невірно (в результаті їх суми не виходить одиниця), виникає необхідність в уточненні розміру цих часток. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 318 ЦК України субєктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Статтею 325 ЦК України встановлено, що субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Таким чином, право власності це передбачене і гарантоване законодавством право конкретного власника здійснювати володіння, користування, розпорядження щодо належного йому майна на свій розсуд і з будь-якою метою, якщо інше не передбачено законом. При цьому, право розпорядження означає юридично закріплену можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення (продати подарувати, тощо). Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин 2 та 4 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Частинами 1 та 2 статті 86 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Субєктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Пунктами «в» та «г» частини 1 статті 87 ЗК України встановлено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами або за рішенням суду. Частинами 1 та 4 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. В свою чергу, частинами 1 та 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В даному випадку позивачі позбавлені можливості розпорядження земельною ділянкою, оскільки їм відмовлено у державній реєстрації права власності на їх частки даної земельної ділянки. При розрахунку часток позивачів у спадковій земельній ділянці, суд приходить до наступних розрахунків. Загальна площа земельної ділянки складає 0,0560 га. (100%). Відповідачу [PERSON] належить 1/4 частка (25%) або 0,014 га. загальної площі земельної ділянки. Позивачам разом належить 3/4 частки (75%) або 0,042 га. загальної площі земельної ділянки. Кожному позивачу окремо належить 18,75% (75 : 4 = 18,75) або 0,0105 га. (0,042 : 4 = 0,0105) загальної площі земельної ділянки. В цьому випадку, для розрахунку частки у земельній ділянці кожного позивача окремо площу цієї частки (0,0105) ділимо на загальну площу земельної ділянки (0,0560), таким чином, кожному позивачу окремо належить 3/16 частки (18,75%) або 0,0105 га. загальної площі земельної ділянки. Частиною 1 статті 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частинами 1 та 2 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а право позивачів підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved