Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, який діє в інтересах малолітнього [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить накласти заборону на відчуження 13/50 частин будинку за адресою: пров. Парковий, буд. 28, м. Черкаси, який належить на праві власності відповідачці до досягнення повноліття її сином [PERSON]. В обґрунтування позову зазначено, що такі заходи є необхідними для збереження житлового приміщення та забезпечення права дитини на користування таким житлом. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Черкаської міської ради [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідачка заперечувала проти позову. Пояснила, що дане житло є її приватною власністю і вона використовує його для особистого проживання та проживання своїх близьких. На теперішній час вона не збирається продавати зазначене житло, але у разі необхідності може вчинити такі дії. Просила ухвалити рішення відповідно до норм закону. Третя особа [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити задля забезпечення належного захисту майнових прав дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Малолітній [PERSON], 01.10.2008р.н., має статус дитини, позбавленої батьківського піклування відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 02.08.2016р. №943 /а.с.7/, оскільки батьки його покинули, про що складений відповідний акт від 18.07.2016р. /а.с.6/. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /а.с.5/. Відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.09.2016р. №1114 малолітній [PERSON] влаштований для виховання та спільного проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] /а.с.8-9/, де фактично проживає на теперішній час. [PERSON] має у приватній власності житлове приміщення, яке являє собою частку житлового будинку в розмірі 13/50 за адресою: пров. Парковий, буд.28, м. Черкаси, реєстраційний номер майна 4596438 /а.с.11-12/. Зазначене житлове приміщення відповідачка використовує для особистого проживання та проживання членів своєї сім'ї. До набуття статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній [PERSON] проживав в зазначеному будинку. Окрім нього в будинку зареєстровані та проживають відповідачка, її брат - [PERSON], 1968р.н., діти відповідачки - [PERSON], 1995р.н., та [PERSON], 1994р.н.. Оскільки відповідачка неналежним чином виконує свої батьківські обовязки щодо малолітнього [PERSON], що може мати наслідком відчуження житла без врахування інтересів дитини, то з метою збереження права дитини на користування зазначеним житловим приміщенням орган опіки та піклування звернувся до суду із зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу здійснення права власності батьків на житло, яки регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів України. Особисті майнові відносини між батьками та дітьми регулюються положеннями СК і таке регулювання здійснюється з метою, зокрема, утвердження почуття обов'язку перед дітьми на засадах справедливості, добросовісності та розумності з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.2 ст.1, ч.8, 9 ст.7 СК). Аналіз змісту положень глави 14 СК свідчить, що закон розділяє майно, яке належить батькам та дитині і по-різному регулює порядок здійснення права власності на таке майно. Зазначене узгоджується із основним принципом регулювання суспільних відносин, як непорушність права власності (ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК). Натомість відповідно до ст.176 СК батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За таких обставин малолітній [PERSON] набув, як член сім'ї відповідача, та має право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: пров. Парковий, буд.28, м. Черкаси. Разом з тим, здійснення ним цього права залежить від існування у відповідача права власності на таке житло. Право власності включає право володіння, користування та розпоряджання майном (ст.317 ЦК). За змістом ст.321 ЦК обмеження здійснення права власності допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 2 статті 59 СК передбачено, що при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Таким чином, законом прямо передбачено випадки обмеження права власності батьків на житло, оскільки вони позбавлені можливості розпоряджатися ним без дозволу органу опіки та піклування у випадках, передбачених законом (ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства»). В обґрунтування позовних вимог представником органу опіки та піклування зазначено, що існуючий порядок контролю за вчиненням правочинів із нерухомим майном, обєктом яких є приватні житлові будинки, зумовлює необхідність застосування додаткових заходів задля забезпечення можливості реалізації органом опіки та піклування своїх завдань, зокрема, і дієвості положень ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства». Тому необхідно встановити обмеження права відповідачки на відчуження житла на період до досягнення її сином [PERSON] повноліття. Надаючи оцінку доводам позивача суд звертає увагу, що цивільні правовідносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. При цьому регулювання таких відносин здійснюється на засадах, зокрема, неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, забезпечення судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності (статті 1, 3 ЦК). Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Статтею 16 ЦК визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в якій також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже визначаючи можливість задоволення позовних вимог, суд зобовязаний перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту вимогам закону. Зазначене кореспондується із положеннями ст.19 Конституції України, яка передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (принцип правової держави, відповідно до якого органам державної влади забороняється робити те, що прямо не передбачено законом). Частиною четвертою статті 17 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Правовий аналіз зазначеної норми свідчить, що накладення судом обмеження на відчуження житла дітей, яке перебуває у приватній власності їх батьків, дозволяється лише під час розгляду судом питань про позбавлення батьків дитини батьківських прав (ст.164 СК) або відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (ст.170 СК), тобто такий захід є засобом суспільного впливу на батьків, як наслідок порушення ними своїх батьківських обовязків і не має чітко визначеного строкового характеру, оскільки є мірою юридичною відповідальності, наслідки якої усуваються у передбаченому законом порядку. Натомість в судовому засіданні встановлено, що відповідачка не позбавлена батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] і такі вимоги перед судом не заявлялися органом опіки та піклування, а відтак відсутня обовязкова умова накладення судом заборони на відчуження житла, яким користувалася дитина. Також варто звернути увагу, що застосування такого способу забезпечення майнових інтересів малолітнього [PERSON], як встановлення судовим рішенням заборони на відчуження житла на період до досягнення дитиною повноліття, не є ефективним засобом юридичного захисту, оскільки не покликане на забезпечення реального користування дитиною таким житлом за його цільовим призначенням з огляду на те, що дитина влаштована до дитячого будинку сімейного типу. За таких обставин, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. У зв'язку з тим, що позов не підлягає задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати по справі, які складаються з судового збору, необхідно віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed