Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

На розгляді суду перебуває провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Тернопільського МНО Ломакіної Л.В. про визнання недійсними: - договору дарування 1/4 частки житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] укладеного 31 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріально в реєстрі за №381 - договору дарування 3/12 частин земельної ділянки по [ADDRESS] укладеного 31 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріально в реєстрі за №384 - скасування рішення приватного нотаріуса Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] за [PERSON] від 01.04.2016року №29063371. - скасування рішення приватного нотаріуса Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію права власності на 3/12 частин земельної ділянки по [ADDRESS] за [PERSON] від 05.04.2016 року №29104552 В обґрунтування позову [PERSON] посилається на ту обставину, що відчужувані [PERSON] на користь [PERSON] частка будинку та земельної ділянки, перебували у його з дарувальником спільній сумісній власності. А тому спірні правочини про відчуження нерухомого майна, котрі було укладеного без його згоди, слід визнати недійсними. Представники позивача в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали з зазначених в позові підстав. Відповідач та представники відповідачів просять відмовити в задоволенні позову за безпідствністю, спростовуючи перебуванння спірного майна в спільній сумісній власності позивача та [PERSON] Окремо просять суд відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем позовоної давності на звернення з вимогою до суду. Третя особа не з'явилася в судове засідання та не забезпечила явку повноважного представника, хоча своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду. Заслухавши пояснення сторін спору, дослідивши письмові і речові докази, заслухавши покази свідків, судом встановлено наступні обставини. 31 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/4 частки житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], котрий (правочин) було посвідчено нотаріально в реєстрі за №381. Також 31 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 3/12 частин земельної ділянки по [ADDRESS], котрий (правочин) було посвідчено нотаріально в реєстрі за №384. Рішенням за № 29063371 приватного нотаріуса Ломакіної Л.В. від 01.04.2016 року, право власності обдарованого [PERSON] на 1/4 частку житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], було зареєстроване в державному реєстрі прав власності. Рішенням за №29104552 приватного нотаріуса Ломакіної Л.В. від 05.04.2016 року, право власності обдарованого [PERSON] на 3/12 частин земельної ділянки по [ADDRESS], було зареєстроване в державному реєстрі прав власності. 04 березня 1994 року ВДРАЦС Чортківського міськрайонного управління юстиції у Тернопільській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Даний шлюб було розірвано рішенням Тернопільського міського суду 28 серпня 2002 року, з внесенням актового запису 23 липня 2003 року, що стверджується копією рішення суду та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Також судом встановлено, що 20 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали повторний шлюб, зареєстрований ВДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 1048, котрий було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 14 квітня 2017 року у справі №607\\1961\\16-ц. В проміжок часу між розірванням шлюбу, укладеного вперше, та повторним укладанням шлюбу, 23.12.2004 року [PERSON] уклав шлюб з гр.. [PERSON], що доводиться витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 22.03.2016 року. Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано 27 квітня 2005 року. Позивач [PERSON] просить суд визнати недійсними спірні правочини, мотивуючи вимогу тією обставиною, що відчужуване за правочинами нерухоме майно (1\\4 частка будинку та 3\\12 частки земельної ділянки), було набуто під час проживання останнього сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, з котрою, хоча й рішенням суду від 22.08.2002 року шлюб було розірвано, однак до повторного укладання шлюбу в 2013 році вони ([PERSON] та [PERSON]) безперервно перебували у фактичних шлюбних відносинах (разом проживали за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство, разом виховували дітей та працювали). Дозволу на дарування вищезазначеного нерухомого майна відповідачу [PERSON] (біологічному сину [PERSON] та усиновленому позивачем) в березні 2016 року, позивач не надавав, а тому правочини слід визнати недійсними, як такі, що були укладені з недотриманням закону; як і слід скасувати рішення реєстратора про подальшу реєстрацію права власності за обдарованим. Із змісту спірних правочинів дійсно вбачається, що договори дарування частки будинку та земельної ділянки було укладено між сторонами договорів, за відсутності погодження будь - яких осіб. При цьому в п. 15 та 20 договорів дарування, дарувальник ([PERSON]) ствердила, що частка в будинку та земельній ділянці набуті нею поза шлюбом, та не є спільною сумісною власністю. [PERSON] правовою підставою позову зазначає ст.. 74 СК України, згідно котрої якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, поширюються положення Глави 8 СК України (право спільної сумісної власності). Щодо обраного позивачем, котрий звернувся до суду як особа, котра вважає себе співвласником майна, способу захисту цивільного права суд наголошує на наступному. ВСУ 12.10.2016 року у справі №6-1587цс16, зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України,застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.» В п. 2 договору дарування 1\\4 частки житлового будинку по [ADDRESS], котрий (правочин) було посвідчено нотаріально 31.03.2016 року в реєстрі за №381, зазначено, що підтвердженням права власності Дарувальника на частку житлового будинку з надвірними спорудами є Мирова угода, затверджена ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.10.2009 року. Право власності на частку житлового будинку з надвірними спорудами зареєстроване за [PERSON] ТОВ «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації» 25 грудня 2009 року. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності виникає з підстав, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Частина друга ст.. 11 ЦК України, до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відносить юридичні факти. Постановленню ухвали Тернопільським міськрайонним судом від 05.10.2009 року про визнання мирової угоди, передувало укладання, з однієї сторони позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та відповідачем Управлінням будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця», зі іншої мирової угоди, згідно з умовами якої було припинене право власності Львівської залізниці в особі Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця» на будинок житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS], та визнання за позивачами права часткової власності в ідеальних частках на житловий будинк з надвірними будівлями та спорудами , загальною площею 243, 7 кв.м., житловою площею 133, 4 кв.м., в [ADDRESS]. З визнанням недійсним цією ж ухвалою суду реєстраційного посвідчення про право власності на цей житловий будинок, виданого 10.03.1992 року диспетчерському відділу станції Тернопіль Львівської залізниці (на час постановлення ухвали Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця».) Таким чином визнання 09.10.2009 року судом мирової угоди, й було тим юридичним фактом припинення, внаслідок відмови Львівської залізниці, в особі Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця», від права власності, на виконання Постанови КМУ №891 від 06.11.1995 року, відповідно до рішення управління Львівської залізниці №НГ-11\\412 від 15.12.1998 року «Про передачу малоквартирних будинків», вказівки начальника залізниці №406 від 01.02.2003 року, 01.02.2003 року, на житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS], та виникнення, внаслідок безоплатного набуття, права власності [PERSON] на 1\\4 частку цього житлового будинку з надвірними спорудами , загальною площею 243, 7 кв.м., житловою площею 133, 4 кв.м., в [ADDRESS], в подальшому подарованої (частки) за спірним договором дарування, [PERSON] Аналогічно щодо подарованої відповідачу [PERSON] за договором дарування 3\\12 земельної ділянки за адресою [ADDRESS] - в п. 2 Договору зазначено, що земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], від 29 вересня 2010 року, виданого управлінням Держкомзему в м. Тернополі. Навіть припустивши, що станом на дату визнання судом мирової угоди, внаслідок котрої у [PERSON] виникло право власності на частку житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], позивач проживав сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, жодних ознак недобросовісності в її діях щодо відчуження частки в нерухомому майні шляхом подарунку майна їх спільному з відповідачем сину, судом не встановлено. Суд акцентує, що, як наголошує ВСУ у згадуваній вище постанові у справі №6-1587цс16, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України,застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна (в даному випадку [PERSON] котрий вважає подаровану частку в будинку та земельній ділянці такими, що перебували в його з відповідачкою [PERSON] спільній сумісній власності, набутій у фактичних шлюбних відносинах) не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Таким чином обраний позивачем спосіб захисту цивільного права шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України, не підлягає до судового захисту. Окремо суд наголошує, що спірна земельна ділянка взагалі не може вважатися спільною сумісною власністю позивача та відповідачки [PERSON], оскільки додатком до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], від 29 вересня 2010 року, виданого управлінням Держкомзему в м. Тернополі, визначено список співвласників земельної ділянки, котрий за прізвищами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], співпадає з особами, котрі за вищезазначеною мировою угодою від 09.10.2009 року безоплатно набули у часткову власність домоволодіння за адресою [ADDRESS]. А тому для суд є очевидним, що частку в земельній ділянці відповідачкою [PERSON] було набуто безоплатно із земель державної \\ комунальної власності, а відтак режим спільної власності подружжя на дану земельну ділянку не поширюється. Разом з ти вищезазначений висновок суду щодо способу захисту цивільного права, обраного [PERSON], є актуальним лише випадку доведення проживання останнього сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу Проте суд вважає, що належними та допустимими доказами проживання сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та позивача [PERSON], останнім не доведено, хоча обов'язок доказування в силу ст.. 61 ЦПК України, покладається на кожну із сторін спору. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є колишнім сусідом за адресою [ADDRESS] (з 1999 року по 2013 рік) . З приводу стосунків сторін спору повідомив, що [PERSON] та [PERSON] жили спільно добре, називали один одного «[PERSON]» та «[PERSON]», вели спільне господарство, і обробляли прибудинкову земельну ділянку, свідку невідомо чи в зазначений період [PERSON] перебував в іншому шлюбі, невідомі йому також заробітки [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] суду повідомив, що його достеменно відомо, що [PERSON] її батьки подарували автомобіль Шевроле Такума, чи дарував якісь цінні подарунки [PERSON] [PERSON] свідку невідомо. Свідок обізнаний, що квартиру в будинку по [ADDRESS] сторони спору в 2002 році купили за 4000 доларів США, а джерело походження грошей на придбання квартири йому невідоме. Свідок [PERSON] суду показав, що також є колишнім сусідом за адресою [ADDRESS], йому (свідку) невідомі стосунки та обставини проживання [PERSON] та [PERSON], хоча свідку видається (?) , що [PERSON] жив в даному будинку, оскільки [PERSON] його часто бачив на подвір'ї. Якихось сварок чи непорозумінь між [PERSON] та [PERSON] свідок не спостерігав, як і не може засвідчити про якісь перепони для [PERSON] потрапити в житло. [PERSON] суду показав, що був свідком, як періодично [PERSON] автомобілем возив дитину зранку до школи, обробляв прибудинкову земельну ділянку. Про обставини розірвання шлюбу сторін спору, як і про їх фінансові справи свідку невідомо, оскільки вони дуже рідко відвідували один одного - як показав сам свідок «лише одного разу». Свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою батька позивача [PERSON] Вона особисто бачила, як сторони спору ([PERSON] та [PERSON]) до 2015 року приїжджали до батьків позивача на свята, за усіма ознаками поводили себе як сім'я, також приїжджав [PERSON] з дитиною ([PERSON]), привозили та разом дарували подарунки. Свідку невідомо, чи сторони перебували в іншому шлюбі, і чи вони розлучалися взагалі. Аналогічні покази суду надала свідок [PERSON] котра також є сусідкою батька сторін спору [PERSON] Свідок [PERSON] (мама позивача) суду показала, що коли вони з чоловіком переїхали до Тернополя в 2001 році , [PERSON] та [PERSON] вже тут жили. Свідок допомагала доглядати онука, може засвідчити, що 2001 - 2015 року останні жили однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільний побут, двічі в 2003 та 2009 році їздили спільно в гості до родини на Рівненщину, стверджує що син в іншому шлюбі не перебував, мав до квартири по [ADDRESS] ключ від вхідних дверей, поки там не поміняли замки, чи був син в іншому шлюбі і хто така особа [PERSON] свідку невідомо. Свідок повідомила, що [PERSON] користувалася належним їй особисто автомобілем Шевроле, їй невідомо чи син платив за квартиру по вул. [ADDRESS], 4000 доларів США, часто бувала в [PERSON] вдома, проте на ніч не залишалася. Окремо свідок зазначила, що з [PERSON] дослівно - «син жив, як у рабстві (?)». Свідок [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON].) показав, що жив з батьками по [ADDRESS] до 2008 року, тато з мамою ([PERSON] та [PERSON]) розлучилися в 2000 их. роках, коли саме точно не пригадує, і після розлучення тато ([PERSON].) з ними не жив - періодично, час від часу відвідував, коли ще батьки жили в шлюбі відбувалися й сварки та колотнечі. До переїзду в Тернопіль, вони з батьками жили в м. Чорткові Тернопільської області на службовій квартирі - в той час (кінець 90их минулого століття) жили на безгрошів'ї, бо зарплати були маленькими і не платилися. Фактично їх сім'ю утримував дід - мамин тато [PERSON], котрий був в бізнесі з 1986 року, мав виробництво, постійно допомагав грошима, часто приїжджав до них, наймав майстрів на ремонт квартири, маму та тата влаштував на роботу. В 2006 році дід подарував мамі машину Шевроле Такума, дід оплатив їм поїздку на море по путівках, спільно з іншими працівниками підприємства. Квартиру по [ADDRESS] купили за гроші діда [PERSON]. В. Після розлучення тато ([PERSON].) ключів від дверей квартири не мав, коли приходив чи провідати чи обробляти прибудинковий город, йому відкривали і пускали до квартири, оскільки незважаючи на розлучення він залишався батьком свідка, приязні стосунки з ним та [PERSON] збереглися. Допитана як свідок, [PERSON] суду показала, що вони з відповідачем [PERSON] одружилися в 1994 році, розлучилися в 2002 році. Оскільки у них з [PERSON] було двоє дітей, після розлучення збереглися виключно товариські стосунки - він мав змогу прийти відвідати свідка та дітей, зайти до квартири, пероідично допомагав по господарству обробляти прибудкову земельну ділянку. Свідку відомо, що позивач після їх розлучення одружився та жив з іншою жінкою. В 2013 році [PERSON] та [PERSON] зійшлися та уклали повторний шлюб, як виявилося невдало, оскільки розлучилися знову в 2016 році. Свідок [PERSON] суду показав, що він є батьком відповідачки [PERSON] та дідом відповідача [PERSON] Повідомив суд, що йому відомо, що його колишній зять [PERSON] після розлучення з донькою жив та укладав шлюб з іншою жінкою ([PERSON]) . Свідок з 80 их років минулого століття займається бізнесом, має виробництво, квартиру по вул. [ADDRESS] він купив за 4000 доларів США у колишнього власника квартири на прізвище [PERSON], поряд з будинком свідок побудував гараж, купив доньці в 2006 році автомобіль Шевроле Такума, в квартиру купив меблі, сантехніку, заплатив майстрам за ремонт в квартирі, заплатив за путівки на відпочинок на морі приблизно в 2008 році разом з іншими працівниками підприємства свідка. Про стосунки сторін спору свідку особливо невідомо, лише зазначив, що у звязку з безгрошів'ям та скрутним матеіральним становищем [PERSON] та [PERSON], щоб підтримати грошима на початку довтисячних років влашував позивача на роботу до себе на підприємство (працював на компютері) до 2015 року. На підтвердження проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позивач також суду надав фотографічні матеріали: - від серпня 2013 року із зображенням відповідачки [PERSON] з молодшим сином, позивача з [PERSON] в колі людей за столом, свідка [PERSON] з дівчинкою; - без зазначення дати фото сторін спору з свідком [PERSON] за столом; - від червня 2015 року фото свідка [PERSON] з дівчинкою (донька відповідача [PERSON] та онучка [PERSON] та [PERSON]) ; - від серпня 2008 року сторін спору з хлопчиком (як пояснено в судовому засіданні молодшим сином на відпочинку на морі в санаторії «Затока»), та позивача з відповідачем [PERSON] і його молодшим братом - ще одним сином [PERSON] та [PERSON]; - від липня 2009 року та травня 2008 року молодшого сина [PERSON] і [PERSON] з батьками позивача; - від листопада 2010 року доньки [PERSON] з батьками позивача; - від січня 2011 року фото біля новорічної ялинки позивача з відповідчкою [PERSON] та молодшим сином; - від квітня 2011 року позивача з онукою (донькою [PERSON]) та відеомеатеріали з котрих бачається, що частина відеомеатерілів відображена на зазначених вище фотографіях. Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв'язки, що складаються в сім'ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності1. В новому Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов 'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов'язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім'ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов'язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім'ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебуваюсь особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім'ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов'язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Системний аналіз наданих стороною позивача доказів не дозволяє суду оцінити ствердно «поза розумним сумнівом» (res judicata)наявності у сторін спору [PERSON] та [PERSON] відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сімї, в період між розірванням первісного та укладанням повторно шлюбу. Покази свідка [PERSON] та [PERSON] носять загальний характер щодо обізнаності про відносини сторін спору [PERSON] та [PERSON] - періодичне «час від часу» спостерігання позивача за адресою [ADDRESS] та обробляння останнім прибудинкової ділянки не можуть свідчити про наявність між [PERSON] відносини притаманних подружжю. Як зазначив свідок [PERSON] він лише одного разу відвідував квартиру [PERSON] по [ADDRESS], а про розірвання сторін спору та перебування [PERSON] в іншому шлюбі свідкам взагалі невідомою, що може свідчити про швидше про віддалені стосунки свідків з колишніми сусідами і необізнаність свідків про дійсні взаємини [PERSON] і [PERSON] З цієї ж причини судом критично оцінюються покази свідків [PERSON] та [PERSON], свідчення котрих стосуються також лише періодичних спостережень сторін спору, котрі приїжджали час від часу відвідувати батьків [PERSON], і не можуть стверджувати про перебування [PERSON] та [PERSON] у відносинах тотожних сімейним. Даним свідкам також нічого невідомо про розірвання шлюбу сторін спору та перебування [PERSON] в іншому щлюбі в період між 2003 та 2013 роками. Більш того покази матері позивача, свідка [PERSON] про перебування сторін спору [PERSON] та [PERSON] у шлюбних відносинах з 2001 по 2015 роки, ставляться судом під сумнів, оскільки свідку також нічного невідомо про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] в 2002 році та укладання ними повторного шлюбу в 2013 році, та шлюб її сина з іншою жінкою ([PERSON]) в 2004 році. Зазначене свідчить, що свідок була мало обізнана з приватним життям сина, котрий очевидно мало розповідав матері про особисте життя. Окремо покази свідка, дослівно «син жив, як у рабстві», взагалі не можуть бути свідчити про стосунки [PERSON] та [PERSON], як подружжя. Разом з тим показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спростовуються доводи позивача про його проживання в період з 2002 по 2013 роки сім'єю з [PERSON] як подружжя, без реєстрації шлюбу. Що ж до письмових та речових доказів (фото та відео матеріалів) наданих позивачем, то суд зауважує, що в контексті позовних вимог зміст даних доказів також оцінюється судом критично, оскільки відео та фотографічні матеріали: з зображенням відповідачки [PERSON] з сином, позивача з [PERSON] в колі людей за столом, датовані 2013 роком, тобто періодом часу, коли [PERSON] і [PERSON] уже уклали повторний шлюб, фото сторін спору з свідком [PERSON] за столом - без зазначеної дати знімки, фото молодшого сина [PERSON] і [PERSON] з батьками позивача і доньки [PERSON] з батьками позивача в період 2008 рік - 2010 роки свідчать про збереження сімейних стосунків лише батьків позивача з внуком та правнуками, що не заперечується і відповідачами. Аналогічно стосовно зображення сторін спору спільно біля новорічної ялинки в січні 2011 року, не може свідчити про наявність перманентних в якомусь проміжку часу відносин [PERSON] та [PERSON], тотожних відносинам подружжя. Надані позивачем фото спільного з відповідачами відпочинку на морі в санаторії «Затока», цілком узгоджується з показами самих відповідачів та свідка [PERSON], котрі показали, що позивач та відповідач, як і працівники кооперативу, так і інші працівники кооперативу «Союз» мали оплачені кооперативом путівки на відпочинок на морі. Перебування ж позивача в іншому шлюбі з гр.. [PERSON], взагалі виключає можливість визнання проживання позивача з відповідачкою [PERSON] як подружжя, без реєстрації шлюбу. Таким чином в суду є підстави вважати доведеними обставини періодичного спільного проведення часу сторонами спору в окремі періоди, проте відсутні належні та допустимі докази, котрими стверджується, що [PERSON] та [PERSON] перманентно перебували у відносинах як подружжя, без реєстрації шлюбу з 2002 по 2013 роки, в тому числі станом на конкретні дати виникнення у [PERSON] права власності на відчужене за спірними правочинами нерухоме майно. Окрім цього суд відзначає, що оскільки основоположним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність судового розгляду (в межах позовних вимог), й позивач вимагаючи визнати правочини недійсними, як (за його твердженням) співвласник майна (цивільний чоловік відповідачки [PERSON]) котрий не надавав згоди на відчуження, проте не будучи офіційним чоловіком [PERSON] не заявляє вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю - надані позивачем докази на обґрунтування обставин спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] взагалі не можуть вважатися належними та допустимими, так як не стосуються предмету позову. Окремо, на думку суду, слід наголосити на правовому режимі права власності [PERSON] на 1\\4 частку житлового будинку з надвірними господарськими спорудами за адресою [ADDRESS], відчуженого за спірним правочином, котрий позивач просить визнати недійсним, як такий, що був укладений без його згоди, як співвласника нерухомого майна. Потрібно розмежовувати право власності на квартиру №1, набуту за договором купівлі - продажу в 2000 році в багатоквартирному житловому будинку, титульним власником котрої згідно реєстраційного посвідчення зазначена [PERSON], та право на будинок по [ADDRESS] в цілому, котрий перебував у власності та на балансі Львівської залізниці в особі Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця». Вищезазначено, що визнання 09.10.2009 року судом мирової угоди, й було тим юридичним фактом припинення, внаслідок відмови Львівської залізниці від права власності, на виконання Постанови КМУ №891 від 06.11.1995 року, відповідно до рішення управління Львівської залізниці №НГ-11\\412 від 15.12.1998 року «Про передачу малоквартирних будинків», вказівки начальника залізниці №406 від 01.02.2003 року, 01.02.2003 року, на житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS], та виникнення, внаслідок безоплатного набуття права власності [PERSON] на 1\\4 частку цього житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами , загальною площею 243, 7 кв.м., житловою площею 133, 4 кв.м., в [ADDRESS], в подальшому подарованої (частки) за спірним договором дарування, [PERSON] Тобто в жовтні 2009 року відповідачкою [PERSON] було набуто право власності на частку житлового будинку з надвірними господарськими спорудами безоплатно (як наслідок відмови власника майна - Львівської залізниці в особі Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця»), тобто відносини, котрі склалися між [PERSON] та Львівською залізницею в особі Управлінням будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд №2 ДТГО «Львівська залізниця» є тотожними відносинам дарування майна, де Управління залізниці виступило дарувальником, а [PERSON] обдарованою. Відтак навіть припустивши, що особа перебуває в шлюбі, в тому числі цивільному, режим права спільної сумісної власності на подароване майно, не поширюється.

Outcome: dismissed