Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою в якій зазначив, що за кредитним договором № НАЕНGК15040029 від 17.07.2007 [PERSON] отримала кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.07.2027. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладений договір іпотеки № НАЕНGК15040029 від 17.07.2007, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка належить останній. Порушуючи норми закону та умови договору [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру загальною площею 37,00м2, житловою площею 21,7м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені [PERSON] та 11.01.2012 судом винесено рішення, яким вказані позовні вимоги задоволені. Рішення суду набрало законної сили. Позивач, посилаючись на положення ст.ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку» просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі Державної міграційної служби України в Московському районі в м. Харкові, судові витрати покласти на відповідачів. В суді представник позивача позов підтримав та дав пояснення відповідно до обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував через відсутність правових підстав для виселення з спірної квартири малолітньої дитини. Крім того зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.01.2012 відмовлено у виселенні [PERSON], отже рішення з цього приводу вже приймалось. Представник третьої особи, посилаючись на положення Закон України «Про охорону дитинства» просила відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні правовідносини. Між позивачем та [PERSON] 17.07.2007 укладений договір № НАЕНGК15040029, за яким остання отримала кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2027 (а.с. 7-9). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладений договір іпотеки № НАЕНGК15040029 від 17.07.2007, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 10, 13). Зобов'язання за вказаним договором [PERSON] належним чином не виконала, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу та 11.01.2012 судом винесено рішення, яким вказані позовні вимоги задоволені, рішення суду набрало законної сили (а.с. 14). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 «звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду». Позивачем направлялась на адресу [PERSON], яка є законним представником малолітньої [PERSON], вимога № Э.НА.0.0.0.0/17 від 01.04.2013 про добровільне виселення з предмету іпотеки в тридцяти денний строк. Вказана вимога отримана відповідачем 16.04.2013, проте до теперішнього часу не виконана (а.с. 49, 50). Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Частина 2 вказаної статті передбачає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З погляду на вищевикладене позов в частині виселення відповідачів підлягає задоволенню. Той факт, що у виселенні [PERSON] відмовлено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.01.2012, яке набрало законної сили, не є підставою для відмови в задоволенні позову чи закриття провадження у справі, так як підстави спору, за яким ухвалено рішення від 11.01.2012 і даного спору є різними. Задоволення позову в частині виселення відповідачів не порушує прав малолітньої дитини, так як діючим законодавством (ст.ст. 132-1, 132-2 ЖК України) передбачене надання жилих приміщень громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Крім того, реєстрація малолітньої дитини за адресою спірної квартири відбулась з порушенням умов договору іпотеки, в п. 18.12. якого вказано, що іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Також суд вважає за необхідне зазначити, що вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасною і не підлягає задоволенню, так як відсутній спір з цього приводу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, крім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. На теперішній час дані, які б вказували на невиконання органом реєстрації своїх повноважень з цього приводу, відсутні, бо позивач не звертався з такою заявою до відповідних органів, тобто права позивача в цій частині не є порушеними. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial