Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

На початку грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 148400 грн. 00 коп., а також понесені судові витрати в сумі 1484 грн. 00 коп. В поданому позові [PERSON] зазначає, що 28 листопада 2018 року вона передала в позику, а [PERSON] отримав від неї грошові кошти у розмірі 5300 доларів США (що станом на 28.11.2018 р. становило 148 400 грн. 00 коп.), що підтверджується розпискою. У строки визначені домовленістю сторін [PERSON] грошові кошти їй не повернув, чим порушив взяті на себе обов`язки. Борг за договором позики залишився неповернутим. А тому, у позивача не має іншого виходу, ніж звернення до суду за захистом свого порушеного права. 25.02.2020 року в судовому засіданні позивач надала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що згідно розписки [PERSON] зобов`язався повернути борг не пізніше 14.12.2018 та в разі неповернення у обумовлений строк взяв на себе обов`язок сплатити пеню у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення. З урахуванням вказаного [PERSON] просила стягнути з [PERSON] : - заборгованість за договором позики у сумі 5300 доларів США; - заборгованість за пенею (1% від суми боргу за кожен день прострочення) у сумі 23108 доларів США; - судовий збір в сумі 6999,70 грн. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов не надав та про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні проголосив протокольну ухвалу. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1,3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За правилами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що відповідно до розписки [PERSON] від 28.1.2018 року, він отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5300,00 доларів США для придбання автомобіля (а.с.5). В розписці [PERSON] зобов`язався повернути позичену суму грошових коштів завчасно до 14.12.2018 року. У випадку невиконання взятого на себе зобов`язання [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % від суми за кожен день прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що в обумовлений строк відповідач повернув позивачу позику. Ця обставина свідчить про те, що у [PERSON] виникла основна сума боргу 5300,00 доларів США. Окрім того, встановлено, що [PERSON] прострочив взяті на себе зобов`язання по поверненню позики на 437 днів (з 15.12.2018 року по 25.02.2020 року), у зв`язку з чим у останнього виник обов`язок сплатити позивачу пеню в сумі 23108,00 доларів США (5300 х 1 х 436 / 100). У постанові від 02.07.2014 р. в справі № 6-79цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-369цс15 від 02.09.2015 р. та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Окрім того, згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договором позики в розмірі 3500,00 доларів США позивачу не повернув, а за договором позики іншого порядку повернення боргу, аніж у доларах США не встановлено, та його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України не передбачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 3500,00 доларів США, також заборгованості за пенею (1% від суми боргу за кожен день прострочення) у сумі 23108 доларів США, без перерахунку вказаних сум у гривнях за офіційним курсом НБУ. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1484,00 грн. (а.с.1) та 5515,70 грн. (а.с.20). З огляду на ці обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в сумі 6999,70 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved