Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Обставини справи: Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом [PERSON],\~третя особа:\~[PERSON] про припинення дії, яка порушує право шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим № 17 65, позивач [PERSON] є власником 31/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по провулку Піщаному №4 в смт.Солоницівка Дергачівського району Харківської області є власником 69/100частин вищевказаного житлового будинку. Витяг про Державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» від 07.09.2012 (номер витягу: 35420054, реєстраційний номер 36812353) підтверджує факт належності позивачу у справі на праві спільної часткової власності 31/100 частини житлового будинку № 4 по провулку Піщаний в смт.Солоницівка Дергачівського району Харківської області та [PERSON] 69/100 частин вищевказаного житлового будинку. Відповідач у справі батько позивача. Відповідач у справі був прописаний у вказаний вище житловий будинок зі згоди колишньої власниці. Батьки розлучені приблизно з 1996 року. Відповідач в належному позивачу будинку не проживає з 1996 року, особистих речей його за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на його імя за вищевказаною адресою не надходить. Той факт, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 19.06.2018, фактично з 1996 року проживає за іншою адресою без реєстрації. Тобто, відповідач в належному позивачу на праві спільної часткової власності будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей його в ньому не має, кореспонденція та листи на його імя по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак він залишається бути прописаним в ньому. Оскільки, на протязі більш ніж 6-ть місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно ст.ст.71,72 ЖК України він втратив право на користування житловим будинком по провулку Піщаному №4 в смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області. Прописка відповідача в вищевказаній квартирі не дає позивачу можливості здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном, позбавляє права на оформлення субсидії. Ухвалою від 20.08.2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до\~[PERSON],\~третя особа:\~[PERSON] «Про\~припинення дії,\~яка порушує\~право шляхом\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням до розгляду, відкрито позовне провадження та призначене на 17.09.2018 року. В судове засідання позивач не зявився, відповідно до поданої заяви просив суд слухати справу у його відсутність та без фіксації технічними засобами в заочному судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час, дату та місце слухання справи. Заяв, клопотань або відзиву на позовну заяву не надходило. Третя особа в судове засідання не зявилася, відповідно до поданої заяви просила суд слухати справу у її відсутність та без фіксації технічними засобами. Суд вважає за можливе слухати справу за ст.247 ЦПК України без фіксації технічними засобами в заочному судовому засіданні. Фактичні обставини встановлені судом: Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим № 17 65, позивач [PERSON] є власником 31/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по провулку Піщаному №4 в смт.Солоницівка Дергачівського району Харківської області є власником 69/100частин вищевказаного житлового будинку. Витяг про Державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» від 07.09.2012 (номер витягу: 35420054, реєстраційний номер 36812353) підтверджує факт належності позивачу у справі на праві спільної часткової власності 31/100 частини житлового будинку № 4 по провулку Піщаний в смт.Солоницівка Дергачівського району Харківської області та [PERSON] 69/100 частин вищевказаного житлового будинку. Відповідач у справі батько позивача. Відповідач у справі був прописаний у вказаний вище житловий будинок зі згоди колишньої власниці. Батьки розлучені з 1996 року. Відповідач в належному позивачу будинку не проживає з 1996 року, особистих речей його за вищевказаною адресою не має, кореспонденція на його імя за вищевказаною адресою не надходить. Той факт, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, підтверджується актом депутата Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 19.06.2018, фактично з 1996 року проживає за іншою адресою без реєстрації. Тобто, відповідач в належному позивачу на праві спільної часткової власності будинку не проживає, участі в обслуговуванні нерухомості та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей його в ньому не має, кореспонденція та листи на його імя по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не має, однак він залишається бути прописаним в ньому. Оскільки, на протязі більш ніж 6-ти місяців відповідач в будинку не мешкає, згідно ст.ст.71,72 ЖК України він втратив право на користування житловим будинком по провулку Піщаному №4 в смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області. \~ \~ \~ \~ \~\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не є правовим. Положенняст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положеньст. 16 ЦК Українитаст. 5 ЦПК України. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно дост. 156 ЖК Україниі відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України). Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст.1,3,4 ЦК України. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності. Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідно вимог закону, зокремаст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням,як доречний інструмент захисту права власника у цій справі. Позивач вимагає компенсації за понесені судові витрати по справі з відповідача у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved