Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

ПАТ «Дельтабанк» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором №360-014/ФК-08 від 01.10.2008р. в сумі 196 203.13грн. з [PERSON] та звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру що належить [PERSON] в рахунок заборгованості за кредитним договором №360-014/ФК-08 від 01.10.2008р. шляхом продажу на публічних торгах, стягнення судових витрат. Представник позивача в судових засіданнях підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, при цьому зазначила що якщо дійсно відповідач частково погасив заборгованість належним чином підтвердивши це, то слід рахувати заборгованість з врахуванням оплати. Представник відповідача 1, 2 позов визнав частково в частині стягнення заборгованості по кредитних зобов'язаннях, надавши квитанції про часткове погашення боргу під час розгляду справи судом, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки заперечив, зазначивши, що сума заборгованості є значно меншої за вартість квартири. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №360-014/ФК-08 від 01.10.2008р. ТзОВ «Український промисловий банк» надав [PERSON] кошти в сумі 120000грн. на умовах, згідно кредитного договору зі сплатою 21.8 % річних, з терміном погашення до 29.09.2023 року (а.с.6-14). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №360-014/Zфкіп-08 від 01.10.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №830, предметом якого є нерухоме майно - однокімнатна квартира в [ADDRESS], площею 40.9 м.кв., що належить [PERSON] (а.с.15-18). Згідно договору про передачу активів та кредитних зобов'язань укладеного між ПАТ «Дельтабанк», ТзОВ «Український промисловий банк» та НБУ від 30.06.2010р. такі права передані ПАТ «Дельтабанк» в т.ч. по кредитному договору №360-014/ФК-08 (а.с.29-34). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач 1 належним чином не виконував умови договору, та станом на 10.10.2014 року заборгованість по кредиту становить 196 203.13грн., з яких тіло кредиту 116941.91грн. та відсотки 79261.22грн. (а.с.24). Однак під час розгляду справи судом, відповідачем погашено 97500грн. (відсотки та частково тіло кредиту), що підтверджується квитанціями, оглянутими судом в оригіналі (а.с.67-74). Отже, заборгованість залишилася тільки по тілу кредиту в сумі 98 703.13грн. станом на 29.09.2015р. Як встановлено судом, вимоги в частині стягнення коштів стосуються позичальника, а вимоги щодо стягнення предмета іпотеки - іпотекодавця який не є позичальником. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачам вимогу від 12.11.2014р. про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, в якій є дострокова вимога повернення кредиту, а також якщо у разі невиконання розпочато буде звернення стягнення на майно (а.с.25-28). Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу дострокового погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом продажу визначеної в позові. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами ст..1054, 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у договору іпотеки. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що слід задовольнити вимоги позивача частково, а саме в частині стягнення з відповідача 1 - позичальника [PERSON] заборгованості в сумі 98 703.13грн., а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити виходячи з такого. Вартість предмета іпотеки сторони оцінили в договорі іпотеки - 152 460грн. При цьому, вирішуючи даний спір в цілому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України. Так, аналіз судової практики застосування судами законодавства яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, вказує на те, що суди припускаються помилок під час вирішення справ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно зі стягненням заборгованості за кредитним договором. Згідно з роз'ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), рішення судів, мають бути такими, що відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. Зважаючи на дану правову позицію, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача тільки в частині заборгованості, що залишилася на час ухвалення рішення суду, з позичальника. Статтями 10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів 1, 3 також слід стягнути солідарно на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 252-255, 526, 530, 536, 549, 553, 554, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial