Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося в суд з позовом, в якому просить звернути стягнення на квартиру №1, загальною площею 76,6 м.кв., житловою площею 50,2 м.кв., комору в підвалі, площею 38,6 м.кв., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Юнаківа М. генерала, 22, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2007 року, шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № КF45867 від 05.12.2007 року в розмірі 192172,45 дол. США, що за курсом НБ України станом на 16.09.2014 року складає 2479620,92 грн.; закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя; виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири за адресою: м.Львів, вул. Юнаківа М. генерала[ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.12.2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого являється ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №KF45867 з додатками та доповненнями, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 120000 дол. США, а відповідач зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.12.2027 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком і [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого остання надала в заставу позивачеві належну їй на праві власності квартиру за адресою: м.Львів, вул. Юнаківа М. генерала[ADDRESS]. Проте відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, заборгованість за кредитним договором станом на 16.09.2014 року становить 192172,45 дол. США, що за курсом НБ України станом на 16.09.2014 року складає 2479620,92 грн., з яких 118740 дол. США заборгованості за кредитом та 44702,88 дол.США заборгованість по відсотках, 28729,57 дол. США пеня. Оскільки позичальник не виконує зобовязань за кредитним договором просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу такого банком. Крім цього, на підставі ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР просить виселити з квартири по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові зареєстрованих у такій [PERSON] і [PERSON], оскільки згідно п.20 іпотечного договору їм направлялась вимога про звільнення предмета іпотеки добровільно, однак така залишена без виконання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, покликаючись на мотиви такого, та доповнив, що відповідач [PERSON] 27.07.2007 року уклала кредитний договір із ВАТ «Ерсте Банк» для придбання квартири по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові. В забезпечення зобовязань за договором позичальник передала дану квартиру в іпотеку. В подальшому [PERSON] отримала у позивача кредит згідно договору № КF45867 від 05.12.2007 року на погашення заборгованості по кредиту в ВАТ «Ерсте Банк» за договором від 27.07.2007 року і, відповідно, передала ВАТ «Електрон Банк» квартиру в наступну іпотеку зі згоди попереднього іпотекодержателя, а отже іпотечне майно придбано за рахунок кредиту, тому є всі підстави для виселення зареєстрованих у квартирі осіб [PERSON] і [PERSON] Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що Залізничним районним судом м.Львова 06.12.2010 року вже стягнуто з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором № КF45867 від 05.12.2007 року, проте позивачем не надано відомостей про його правонаступництво ПАТ «Фольксбанк». Також, при виконанні вказаного рішення суду стягувач відмовився від отримання заставленого майна - квартири по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові у якості погашення боргу. Крім того, судом було стягнуто суму боргу за кредитним договором, яка суттєво відрізняється від розміру заборгованості, яку просить погасити ПАТ «ВіЕс Банк», звернувши стягнення на предмет іпотеки. Вважає також, що оскільки спірна квартира належала [PERSON] на час передачі в іпотеку позивачу на праві власності, згідно правової позиції Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15, виселення мешканців можливе тільки за умови надання особам, що виселяються іншого постійного житла, на підставі ст.109 ЖК УРСР. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, 05.12.2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» (а.с. 28-30), і відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №KF45867 з додатками та доповненнями, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 120000 дол. США, а вона зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.12.2027 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних (а.с.7-14). Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також встановлено, що для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №КF 45867 між банком і [PERSON] 05.12.2007 року був укладений договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] М. генерала в м.Львові, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2007 року. За умовами договору іпотеки у разі порушення умов, визначених кредитним договором, банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 6-8). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08.09.2010 року з [PERSON] і [PERSON] стягнуто 127601,89 дол. США, що еквівалентно 980365,32 грн., заборгованість за кредитним договором №КF 45867 від 05.12.2007 року.\~\~\~\~ Як вбачається з інформації про виконавче провадження № 24425360 з виконання виконавчого листа № 2-1222 від 24.01.2011 року вказане судове рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором не стягнута (а.с. 6, 50-53). З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ВіЕс Банк» 09.07.2014 року надіслав [PERSON] досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, з попередженням, що у випадку несплати боргу банк буде ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 21), яка відповідачем не виконана. Внаслідок невиконання зобов'язання за кредитним договором станом на 16.09.2014 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 192172,45 дол. США, що за курсом НБ України станом на 16.09.2014 року складає 2479620,92 грн. Згідно довідки ЛКП «Граніт» від 31.01.2015 року, в квартирі №1 по вул. [PERSON] генерала, 22 у м.Львові зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.66). Відповідачам [PERSON] і [PERSON] на виконання п.20 договору іпотеки 10.07.2014 року було направлено вимоги звільнити протягом тридцяти днів квартиру, проте такі залишено без реагування (а.с.23, 24). Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК\~\~України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.\~\~ Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено\~\~ договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»\~ звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Анатогічні положення закріплені в п.п. 4, 14, 16, 18 іпотечного договору від 05.12.2007 року. Виходячи з наведеного, суд вважає, щооскільки [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 05.12.2007 року, рішення суду про стягнення заборгованості за цим договором на час розгляду справи не виконано, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру №1 по вул.[PERSON] генерала, 22 у м.Львові шляхом продажу банком від свого імені будь-якій особі покупцю для погашення заборгованості [PERSON] в розмірі 192172,45 дол. США, що еквівалентно 2479620,92 грн., грунтується на законі, підтверджена дослідженими доказами і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З огляду на наведене, оскільки суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові слід передати ПАТ «ВіЕс Банк», як іпотекодержателю, в управління на період до її реалізації. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.\~\~ Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст.40 цього ж Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тобто, з даних норм закону випливає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст.109 ЖК України. За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-39цс15 від 18 березня 2015 року, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для суду. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] 27.07.2007 року уклала кредитний договір із ВАТ «Ерсте Банк» для придбання квартири по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові. В забезпечення зобовязань за договором позичальник передала дану квартиру в іпотеку. В подальшому [PERSON] отримала у позивача кредит згідно договору № КF45867 від 05.12.2007 року на погашення заборгованості по кредиту у ВАТ «Ерсте Банк» за договором від 27.07.2007 року і, відповідно, передала ВАТ «Електрон Банк» квартиру в наступну іпотеку зі згоди попереднього іпотекодержателя (а.с. 80-86), а відтак іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Із розяснень, даних в п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача про виселення відповідачів[PERSON] і [PERSON] з квартири по вул.[PERSON] генерала, 22/1 у м.Львові, яка є предметом іпотеки банку. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути пропорційно із відповідачів на користь позивача суму судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви (а.с.1).

Outcome: approved