Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Наприкінці березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу в борг відповідно 160000 гривень та 120000 гривень, а [PERSON] зобовязався повернути вказані грошові кошти у строки, визначені договорами, зі сплатою відповідних процентів. Крім цього, протягом 2011-2012 років [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти, на підтвердження чого надав власноруч написані розписки, зокрема 24 червня 2011 року на суму 38400 гривень, 22 листопада 2012 року 20000 гривень, 30 листопада 2012 року 15000 гривень. 03 лютого 2015 року [PERSON] направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, але цей лист було повернуто на адресу відправника з відміткою за закінченням встановленого терміну зберігання. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договорами позики у загальному розмірі 353400 гривень, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 244602 гривень 74 копійки, а також проценти за прострочення боржника у розмірі 222400 гривень, суму інфляційних втрат за весь час прострочення боржника 101135 гривень 63 копійки, що у загальному розмірі становить 921538 гривень 37 копійок. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити його в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.39). На підставі ч.1 ст.224 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні оголосив протокольну ухвалу. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21 липня 2011 року сторони уклали між собою договір позики, за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у розмірі 160000 гривень та зобовязався повернути позику до 31 грудня 2012 року. Пунктом 3 даного договору передбачено, що позика за даним договором є процентною. Ставка складає 30% річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1-го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно (а.с.9). На підтвердження укладення договору позики від 21 липня 2011 року [PERSON] надав письмові розписки, якими підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 160000 гривень (а.с.10,11). 13 червня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали ще один договір позики. За умовами якого, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у розмірі 120000 гривень, що є еквівалентом 15000 доларів США, та зобовязався повернути вказану грошову суму до 01 березня 2013 року. При цьому, пунктом 3 даного договору передбачено, що позика є процентною. Ставка складає 20% річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1-го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно (а.с.12). На підтвердження укладення договору позики від 13 червня 2012 року [PERSON] надав письмову розписку, якою підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 120000 гривень, що еквівалентно 15000 доларів США (а.с.13). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року, відповідно до 31 грудня 2012 року 01 березня 2013 року, [PERSON] не повернув грошові кошти. Крім цього, протягом 2011-2012 року позивач передав, а відповідач прийняв в борг певну суму грошових коштів на підтвердження чого [PERSON] надав власноруч написані розписки. Зокрема, розписка від 24 червня 2011 року за змістом якої [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 38400 гривень (а.с.23), розписка від 22 листопада 2012 року 20000 гривень (а.с.24) та розписка від 30 листопада 2012 року 15000 гривень (а.с.25). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином суд прийшов до висновку, що між сторонами крім зазначених двох договорів позики, було укладено ще три договори позики від 24 червня 2011 року, від 22 листопада 2012 року та від 30 листопада 2012 року. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. На виконання даного положення чинного законодавства 03 лютого 2015 року [PERSON] направив [PERSON] письмову вимогу про повернення боргу у розмірі 73400 гривень протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с.26,27). Незважаючи на це, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобовязання за договорами позики та сплатив позивачу вказану заборгованість. Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договорами позики у загальному розмірі 353400 гривень (160000+120000+38400+20000+15000). Договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року було передбачено обовязок [PERSON] сплачувати проценти за користування грошовими коштами, відповідно 30% річних та 20% річних. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, розмір процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 21 липня 2011 року становить 177402 гривень 74 копійки, та за договором позики від 13 червня 2012 року 67200 гривень (а.с.14,15). Таким чином, загальний розмір процентів за користування грошовими коштами складає 244602 гривень 74 копійки. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових розрахунків (а.с.16-22) розмір інфляційних втрат за весь час прострочення боржника за договором позики від 21 липня 2011 року становить 57978 гривень 25 копійок та за договором позики від 13 червня 2012 року 43157 гривень 38 копійок, що у загальному розмірі становить 101135 гривень 63 копійки. Пунктом 6 договору позики від 21 липня 2011 року та договору позики від 13 червня 2012 року передбачено право позивача у разі прострочення повернення частини позики нараховувати пеню у розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення (а.с.9,12). Таким чином розмір процентів за прострочення боржника за договором позики від 21 липня 2011 року становить 131200 гривень (160000*0,1%:100*820 днів прострочення). А також по договору позики від 13 червня 2012 року 91200 гривень (120000*0,1%:100*760 днів прострочення). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою відновлення порушеного права позивача з відповідача слід стягнути заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 921538 гривень 37 копійок. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції від 23 березня 2015 року (а.с.7) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3654 гривень. Предявлений позов задоволений повністю. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3654 гривень.

Outcome: approved