Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 25 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 18 червня 2018 року позивачем подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2018 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові, відповіді на відзив посилався на те, що 19 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 31 березня 2018 року склав 39 524 гривні 05 коп. Відповідач 29 травня 2013 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов а правил надання банківських послуг та була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тобто при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Строк позовної давності за п. 1.1.7.31 Умов договору був збільшений до 50 років, тому строк позовної давності не пропущено. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 39 524 гривні 05 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 815 гривень 35 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 31 088 гривень 51 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 500 гривень 00 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 870 гривень 19 коп., а також судовий збір у розмірі 1\~762 гривень. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу за її відсутності, у задоволенні позовних вимог просила відмовити з урахуванням відзиву на позовну заяву. У відзиві зазначила, що вона отримала кредит у позивача та не заперечувала, що кредитні кошти використовувалися, зокрема, з її дозволу іншою особою, заборгованість виникла станом на 30 листопада 2010 року, згодом кредитні кошти не використовувались. Надала суду заяву, у якій зазначила, що при поданні позову до суду позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом отримання кредитного ліміту на платіжну карту, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 8). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 5 000 гривень, який згодом змінювався (а.с. 34). 29 травня 2013 року відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «КБ «Приватбанк». Разом з тим, на самих Умовах та Правилах підпис [PERSON], який би свідчив про те, що саме з ними відповідач була ознайомлена при підписанні заяви відсутній. Згідно з ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 31 березня 2018 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 39524 гривень 05 коп. (а.с. 5-7). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У звязку з тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобовязання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Разом з цим, у справі, що розглядається, суд звертає увагу на те, що умови та правила надання банківських послуг, які позивач надає суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили відповідальність при порушенні договірних зобовязань, або в подальшому такі умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобовязання, не змінювались. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме умовами був ознайомлений такий учасник справи. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч. 1, 2 ст. 207ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови та правила надання банківських послуг, неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що оскільки умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві позичальника відсутня домовленість щодо сплати штрафів за невиконання договору, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають. Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18). Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що заборгованість по тілу кредиту станом на 31 березня 2018 року становить 4 815 гривень 35 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 6-1412цс16. У зв'язку з викладеним та відповідно до положень ч. 1 ст. 1054\~ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054\~ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач не виконує свої зобовязання за кредитним договором з 06 лютого 2008 року. Отже, розмір процентів за період з 06 лютого 2008 року по 31 березня 2018 року, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з суми поточної заборгованості у розмірі 4 815 гривень 35 коп., облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за спірний період, становить 5 942 гривні 52 коп., що розраховується наступним чином: з 06.02.2008 року по 29.04.2008 року (ставка НБУ 10 %, кількість днів 84) - 110,52 грн.; з 30.04.2008 року по 14.06.2009 року (ставка НБУ 12 %, кількість днів 411) - 650,66 грн.; з 15.06.2009 року по 11.08.2009 року (ставка НБУ 11 %, кількість днів 58) - 84,16 грн.; з 12.08.2009 року по 07.06.2010 року (ставка НБУ 10,25 %, кількість днів 300) - 405,67 грн.; з 08.06.2010 року по 07.07.2010 року (ставка НБУ 9,5 %, кількість днів 30) - 37,59 грн.; з 08.07.2010 року по 09.08.2010 року (ставка НБУ 8,5 %, кількість днів 33) - 37,00 грн.; з 10.08.2010 року по 22.03.2012 року (ставка НБУ 7,75 %, кількість днів 591) - 604,26 грн.; з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року (ставка НБУ 7,5 %, кількість днів 443) - 438,32 грн.; з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року (ставка НБУ 7 %, кількість днів 64) - 59,10 грн.; з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року (ставка НБУ 6,5 %, кількість днів 245) - 210,09 грн.; з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року (ставка НБУ 9,5 %, кількість днів 93) - 116,55 грн.; з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року (ставка НБУ 12,5 %, кількість днів 119) - 196,24 грн.; з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року (ставка НБУ 14 %, кількість днів 85) - 156,99 грн.; з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року (ставка НБУ 19,5 %, кількість днів 26) - 66,88 грн.; з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року (ставка НБУ 30 %, кількість днів 177) - 700,53 грн.; з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року (ставка НБУ 27 %, кількість днів 28) - 99,73 грн.; з 25.09.2016 року по 21.04.2016 року (ставка НБУ 22 %, кількість днів 210) - 609,50 грн.; з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року (ставка НБУ 19 %, кількість днів 35) - 87,73, грн.; з 27.05.2016 року по 23.06.2016 року (ставка НБУ 18 %, кількість днів 28) - 66,49 грн.; з 24.06.2016 року по 28.07.2016 року (ставка НБУ 16,5 %, кількість днів 35) - 76,18 грн.; з 29.07.2016 року по 15.09.2016 року (ставка НБУ 15,5 %, кількість днів 49) - 100,19 грн.; з 16.09.2016 року по 27.10.2016 року (ставка НБУ 15 %, кількість днів 42) - 83,11 грн.; з 28.10.2016 року по 13.04.2017 року (ставка НБУ 14 %, кількість днів 168) - 310,29 грн.; з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року (ставка НБУ 13 %, кількість днів 42) - 72,03 грн.; з 26.05.2017 року по 26.10.2017 року (ставка НБУ 12,5 %, кількість днів 154) - 253,96 грн.; з 27.10.2017 року по 14.12.2017 року (ставка НБУ 13,5 %, кількість днів 49) - 87,26 грн.; з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (ставка НБУ 14,5 %, кількість днів 42) - 80,34 грн.; з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (ставка НБУ 16 %, кількість днів 35) - 73,87 грн.; з 02.03.2018 року по 31.03.2018 року (ставка НБУ 17 %, кількість днів 30) - 67,28 грн. Вимоги про стягнення з відповідача штрафів відповідно до п. 8. 6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1 870 гривень 19 коп. - штраф (процентна складова), відповідно, задоволенню не підлягають, оскільки сама анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалось вище, укладено не було. Згідно з ч. 2 ст.\~89\~ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за договором № б/н від 19 вересня 2007 року заборгованість за тілом кредиту 4 815 гривень 35 коп. та заборгованість по процентам за користування кредитом 5 942 гривні 52 коп., а всього 10 757 гривень 87 коп. Не можуть бути прийняті до уваги суду посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що останній раз [PERSON] здійснювала погашення наявної у неї перед банком заборгованості 21 вересня 2015 року у розмірі 7 664 гривень 39 коп., а відповідно до ч. 1 ст.\~264\~ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Такі дії відповідача свідчать про визнання нею свого боргу, а з урахуванням того, що позов до суду було подано 25 травня 2018 року, то трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, на час предявлення позову не сплив. Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що банком без її згоди були списані кошти з депозитного рахунку на сплату заборгованості у розмірі 5\~000 гривень, оскільки сама відповідач зазначає, що після списання вважала, що розрахунок з банком був проведений повністю і заборгованості перед банком вона не має, а отже погодилась із тим, що фактично були вчинені дії, спрямовані на виконання нею кредитного зобовязання перед позивачем. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 479 гривень 59 коп. (10 797 гривень 87 коп. х 1 762 гривні / 39 524 гривні 05 коп.). Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», складає 11 237 гривень 46 коп. (10 757 гривень 87 коп. + 479 гривень 59 коп. = 11 237 гривень 46 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial