Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (далі за текстом Позивач) звернулося з позовом до [PERSON] (далі за текстом Відповідач, споживач) про стягнення боргу за електроенергію, позовні вимоги обґрунтовує наступним. [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , користується електроенергією на підставі особового рахунку № [NUMBER] про користування електроенергією, але обов`язків по сплаті за використану електроенергію не виконує. Відповідно до знятих показань приладу обліку за період з 20.10.2017 року по 01.01.2019 [PERSON] спожито 4673 кВт. год. вартістю 6758 грн. 64 коп. За вказаний період відповідачем сплачено за спожиту енергію 79 грн. 70 коп. Отже, на теперішній період борг за від`ємним значенням за період з 20.10.2017 по 01.01.2019 складає 6678 грн. 94 коп. З посиланням на вищевикладене та вимоги ПКЕЕН та ПРРЕЕ позивач просить позовні вимоги задовольнити, стягнути на свою користь борг у розмірі 6678,94 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою судді від 15.01.2021 позовну заяву ПАТ «Запоріжжяобленерго» - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків терміном 10 днів. 16.02.2021 на адресу суду від представника ПАТ «Запоріжжяобленерго» надійшла оновлена позовна заява. Ухвалою судді від 22.02.2021 було відкрито провадження у вказаній справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася судом належним чином шляхом надіслання ухвал та повісток рекомендованими листами із повідомленнями за адресами, що відповідають адресі їх зареєстрованого місця проживання. Проте, конверти із поштовими відправленнями ухвали суду та судових повісток повернулись на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». З урахуванням викладених обставин, суд визнав за можливе провести розгляд даної цивільної справи, за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно із інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 13.01.2021, наданої на запит суду, відомості про реєстрацію [PERSON] [INFO] , за адресою вказаною у позовній заяві, відсутня. Договір про користування електричною енергією між сторонами не укладався, а для проведення розрахунків по оплаті послуги було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . З доданого до позову детального стану розрахунків за спожиту електроенергію, випливає, що загальна сума заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: [ADDRESS] , за період з 20.10.2017 по 01.01.2019 складає 6678,94 грн., та, як зазначає позивач, вказана сума боргу підлягає стягненню із [PERSON] , яка за твердженням позивача мешкає за вказаною адресою. Правовідносини між енергопостачальником та побутовими споживачами електричної енергії до 11.06.2018 регулювалися Правилами користування електричної енергії для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 р. № 1357 із змінами та доповненнями (дані за текстом ПКЕЕН). Згідно з абзацом 2 пункту 1 ПКЕЕН, ці Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форми власності. Відповідно до пункту 42 ПКЕЕН споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати використану електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Пунктом 42 Правил користування електричної енергії для населення, обумовлено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. З 11.06.2018 набрали чинності Правила роздрібного ринку електричної енергії, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 14.03.2018 р. № 312 (далі за текстом ПРРЕЕ). Згідно з п. 1.1.1 ПРРЕЕ, ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є, зокрема, електропостачальник, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, споживачі. Ці правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку. Згідно з п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору. Згідно висновку Верховний Суду в постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частина 3 статті 12 ЦПК України та частина 1 статті 81 ЦПК України зазначають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (рішення у справі «Краска проти Швейцарії»). У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. У правовідносинах, що склалися між сторонами, не є спірним факт надання послуг з постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] проживає за згаданою вище адресою або є власником нерухомості, і, відповідно, користується (є споживачем) послуг ПАТ «Запоріжжяобленерго», а тому належними та допустимими доказами не доведена її причетність до боргу за електроенергію, яка виникла за період з 20.10.2017 по 01.01.2019 за вказаною адресою. Надана позивачем довідка щодо детального стану розрахунків за спожиту електроенергію за адресою [ADDRESS] , за особистим рахунком № [NUMBER] та комп`ютерна роздруківка по особистому рахунку № [NUMBER] з внутрішньої програми позивача M&I EnergySuite, які використовується ПАТ «Запоріжжяобленерго», як доказ договірних відносин між сторонами, суд оцінює критично, оскільки згаданий доказ не відповідає вимогам ЦПК України, які визначені для письмових та електронних доказів, а тому, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги ПАТ «Запоріжжяобленерго» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факт користування [PERSON] , як користувачем або як власником житла, в період часу з 20.10.2017 по 01.01.2019 послугами, заборгованість за надання яких позивач просить стягнути з відповідача. Підстави для стягнення судових витрат, визначені ст. 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed