Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Державного нотаріуса Лисичанської нотаріальної контори Золотарьової Марини Павлівни про визнання незаконною постанови нотаріусу про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] . В порядку ст. 1269 ЦК України позивач звернулася до Стахановської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 18 липня 2014 року було заведено спадкову справу за № 317/2014, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №37913826 від 18.07.2014 року. Як було зазначено у вказаній заяві та підтверджено матеріалами спадкової справи, позивач була єдиною спадкоємицею свого чоловіка [PERSON] . 24 жовтня 2017 року в порядку ст.ст. 1296-1298 ЦК України позивач звернулась до Державного нотаріуса Лисичанської нотаріальної контори Золотарьової Марини Павлівни із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину. Однак, Відповідач своєю Постановою за № 786/02-31 від 24.10.2017 року відмовила позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину після її чоловіка [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , мотивуючи це тим, що Стахановська державна нотаріальна контора знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території за адресою: Луганська область, місто Стаханов, пр. Леніна, буд.18, в зв`язку із чим нотаріус не має можливості запросити зазначену справу. При цьому архів Стахановської нотаріальної контори до Лисичанської державної нотаріальної контори не передавався, у зв`язку із чим, як вказано в Постанові, неможливо направити запит щодо надання спадкової справи та видати Свідоцтво про право на спадщину по зазначеній спадковій справі не уявляється можливим. Позивач вважає дії нотаріуса незаконними, про що свідчить наступне. Відповідно до статті 1221 ЦКУ місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом (це положення було доповнено Законом від 12.02.2015 № 189-VIII, який набув чинності 04.03.2015). Враховуючи питання спадщини, що знаходиться на непідкронтольній території, питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території, було врегульовано статтею 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статтею 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до вказаних норм, у разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія або населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини с місце подання першої заяви. що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, а нерухоме майно або основна його частина, у разі відсутності нерухомого майна - основна частина рухомого майна знаходиться на території, передбаченій частиною першою цієї статті, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. З огляду на викладене, якщо спадкодавець був зареєстрований та проживав на непідконтрольній Україні території, місце відкриття спадщини не прив`язується до місця проживання спадкодавця (загальне правило статті 1221 ЦКУ). Дійсно, Луганська область визначена тимчасово окупованою територією відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але в порядку ст. 1 цього Закону є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, «...смерть тощо». Відповідно до ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 20 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/50 від 03.03.2004 р., видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно з п. 216 зазначеної Інструкції видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та після перевірки відсутності заборони або арешту цього Відповідно до ст. 18 Закону України «Про реєстрацію цивільного стану», факт державної реєстрації акту цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. Разом із тим, позивач вважає, що будь-якому державному органу під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення будь-яких юридичних фактів на тимчасово окупованій території України. необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic о f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, інших юридичних фактів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Аналогічної практики дотримується і Верховний Суд України (Постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17), відповідно до якої (постанови) документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Також, Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ підготовлено та направлено в суди нижчих рівнів лист (від 15.04.2016 №9-1130/0/4-16) про окремі питання застосування закону «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» від 4.02.2016 №990-VIII, в якому, зокрема, наводяться рекомендації щодо окремих питань визнання належними та допустимими доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. З огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v, Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and others v. Moldova and Russia») у зазначеному листі зроблено висновок, що документи, видані органами та установами (зокрема лікувальними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.257-1 ЦПК. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ та практику ВСУ, а також ключове значення, яке має встановлення фактів, які мають юридичне значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які Позивач посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які можуть бути досліджені в судовому засіданні, в тому числі із урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, можливо зробити висновок, що відповідно до вказаної статті (ч.5) обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставив, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, а законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч.2), а судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим ЦПК України (ч. 3). Позивач вважає, що документи, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, може братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.ст. 315-316, 319 ЦПК України. Таким чином, виходячи із вказаного, Позивач не вважає, що у Відповідача не було перешкод для вчинення нотаріальних дій На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом та просила визнати незаконною постанову № 786/02-31 від 24.10.2017 року про відмову [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину після її чоловіка [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] та зобов`язати державного нотаріуса Лисичанської нотаріальної контори Золотарьової Марини Павлівни (номер свідоцтва 6961, адреса: 93100, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. ім.Д.І.Менделєєва, буд.49) видати Свідоцтво про право на спадщину від [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] . Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 21.02.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/771/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 16.04.2021 року відповідачем надані письмові клопотання про відкладення слухання справи та ознайомлення з матеріалами справи. 30.04.2021 року відповідачем наданий відзив на позов. 09.08.2021 року представником позивача надане письмове клопотання про слухання справи у його відсутність та відсутність представника позивача. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що позивач вважає незаконною постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із неприйняттям нотаріусом до уваги документів, що знаходяться на тимчасово окупованій території в порядку винятку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представлена адвокатом Мєдвєдєвим С.С.. Представник позивача Мєдвєдєв С.С. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність та відсутність позивача. Відповідач державний нотаріус Лисичанської нотаріальної контори Золотарьова М.П, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. До суду надала відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.05.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганські області [PERSON] помер [INFO] , про що складено актовий запис 658. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.09.2006 року, виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.03.1986 року, про що складено актовий запис №213. Прізвище дружини після реєстрації - [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 11.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. реєстр за №670 на бланку серії ВРЕ №167474, [PERSON] продає, а [PERSON] покупає у власність квартиру, за адресою [ADDRESS] і сплачує за неї ціну, визначену договором. Згідно з витягом з державного реєстру правочинів №9777191 від 11.04.2011 р., виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. номер правочину 4402675, договір купівлі-продажу від 11.04.2011 р. номер в реєстрі 670, предмет квартира за адресою: [ADDRESS] . Відчужувач - [PERSON] , набувач - [PERSON] . Згідно з витягом про державну реєстрацію прав №29790687 від 26.04.2011 року, наданого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, реєстраційний номер 32786880, квартира за адресою: [ADDRESS] власник [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2011 р., реєстр №670. Номер запису 524 в книзі 1180-98. Згідно з довідкою від 25.06.2014 р. [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] і сімя із двох осіб: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №42563746 від 20.08.2015 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк Оленою Григорівною, підстава виникнення обтяження - договір іпотеки, серія і номер 674 від 11.04.2011, відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , підстава припинення - заява про державну реєстрацію обтяження, серія та номер: б/н, виданий 20.08.2015, видавник Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк». Згідно з довідкою №113619-12046 від 04.07.2019 р., наданою АТ «Креді Агріколь Банк», [PERSON] , станом на 04.07.2019 року заборгованість за кредитом, нарахованим відсотками та комісіями відсутні. Кредит погашений в повному обсязі. Згідно з постановою про відмову вчинення нотаріальної дії №786/02-31 від 24.10.2017 року, наданою Державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Золотарьовою М.П. відмовлено [PERSON] в видачі Свідоцтва про право на спадщину після її чоловіка [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . 18.07.2014 року Стахановська державна нотаріальна контора знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку із чим нотаріус не має можливості запросити зазначену справу. Архів Стахановської нотаріальної контори до Лисичанської державної нотаріальної контори не передавався, у зв`язку із чим, неможливо направити запит щодо надання спадкової справи та видати Свідоцтво про право на спадщину по зазначеній спадковій справі не уявляється можливим. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №37913826 від 18.07.2014 р., наданим Стахановською державною нотаріальною конторою спадкова справа у спадковому реєстрі №56321233, номер у нотаріуса 317/2014, спадкодавець [PERSON] . Мотивувальна частина Щодо позовної вимоги про визнання незаконною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 жовтня 2017 року. Позивачзвернулася до приватного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: ?1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; ?2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; ?3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; ?4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; ?5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; ?6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; ?7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; ?8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; ?8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; ?9) в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п 2.1. глави 10 Наказу Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно до п. 2.2. глави 10 Наказу Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Відповідно до п. 2.4. глави 10 Наказу Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Згідно з постановою про відмову вчинення нотаріальної дії №786/02-31 від 24.10.2017 року, наданою Державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Золотарьовою М.П. відмовлено [PERSON] в видачі Свідоцтва про право на спадщину після її чоловіка [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . 18.07.2014 року Стахановська державна нотаріальна контора знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку із чим нотаріус не має можливості запросити зазначену справу. Архів Стахановської нотаріальної контори до Лисичанської державної нотаріальної контори не передавався, у зв`язку із чим, неможливо направити запит щодо надання спадкової справи та видати Свідоцтво про право на спадщину по зазначеній спадковій справі не уявляється можливим. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №37913826 від 18.07.2014 р., наданим Стахановською державною нотаріальною конторою спадкова справа у спадковому реєстрі №56321233, номер у нотаріуса 317/2014, спадкодавець [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Аналіз вищезазначених норм права свідчить, що нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Суд звертає увагу, що лише суд бере уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), за висновками якої, зокрема, у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Враховуючи викладене, суд як виняток приймає до уваги дані, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та оцінює його разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку. Суд констатує, що постанова нотаріуса не є явно необґрунтованою, однак, враховуючи встановлені вище обставини справи та те, що нотаріус помилково відмовив у вчиненні нотаріальної дії, не звернувши увагу на положення п. 2.4. глави 10 Наказу Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яка передбачає, що у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження, а не відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, слід дійти висновку, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії є незаконною, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання її незаконною. Щодо позовної вимоги про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Позивачпред`явила позов, в якому, крім вимоги визнати незаконною постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, заявила вимогу щодо зобов`язання приватного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно зі ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження:1) нотаріальної дії; 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину слід відмовити з вказаної підстави. Нотаріус вносить відповідну інформацію у Спадковий реєстр на підставі рішення суду про визнання його дій неправомірними чи у зв`язку зі скасуванням судом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Outcome: partial