Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» 31 серпня 2015 року звернувся до відповідачів з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №14/П-06 від 01 червня 2008 року, в сумі 108948 грн. 37 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 106823 грн. 54 коп., сума заборгованості за відсотками - 1928 грн. 58 коп. та комісія за ведення кредиту - 196 грн. 25 коп., шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». В попередньому судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS], що вони є іпотекодавцями та що їм на праві власності належить квартира, на яку позивач просив звернути стягнення, також судом встановлено, що позивачем у прохальній частині позову прізвища [PERSON] та [PERSON], як іпотекодавців, зазначені помилково, оскільки позов пред'явлено до відповідачів [PERSON] та [PERSON] В своєму позові ПАТ «Дельта Банк» посилався на ту обставину, що оскільки [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, не дивлячись на те, що їй направлялася письмова вимога про необхідність виконання зобов'язань згідно умов договору. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішенням, яким позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення є неправомірним, незаконним, необґрунтованим та таким, що зводить нанівець закріплені законом права та позбавляє банківську установу конституційного права на володіння, користування та розпорядження майном, до якого належать грошові кошти, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Апелянт зазначає, що матеріали справи містять вичерпний перелік документів, які підтверджують надання кредиту [PERSON], крім того, не важко помітити, що сума позову значно менша ніж сума кредиту, що свідчить сплату [PERSON] кредитних коштів значний час, а тому висновок суду стосовно неналежного виконання банком своїх зобов'язань по виконанню умов кредитного договору в частині надання кредитних коштів відповідачу є не правильним. Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи є довідка про стан заборгованості, лист вимогу про усунення прострочення по кредитному договору, а тому вважає, що довів неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] Крім того, апелянт вказує, що договір іпотеки чітко містить способи звернення стягнення, а саме розділ 7 передбачає способи звернення на предмет іпотеки, в т.ч. шляхом визнання права власності іпотекодержателя, що передбачено законом, тому у нього достатньо правових підстав вимагати застосування такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позовну ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів у підтвердження виконання позивачем своїх зобов'язань, викладених у п.1.1.ч.1 кредитного договору, по наданню [PERSON] у тимчасове користування грошових коштів у розмірі 153743 грн. 29 коп. (копій платіжних документів чи ін.) до позову не додано, як не надано їх і протягом розгляду справи, а також не надано доказів у підтвердження невиконання зобов'язань за кредитним договором боржником [PERSON] - третьою особою, оскільки у розрахунку позивача, що на а.с.19, міститься лише твердження з приводу наявності заборгованості по кредитному договору від 05 липня 2011 року № 609/ФКВ-07, без посилання на будь-які аргументуючі дані, що б підтверджували правомірність її наявності. Також в рішенні суд зазначив, що договором кредиту, чи договором іпотеки не передбачено право ПАТ «Дельта Банк» звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателя предмета іпотеки. Відсутні також і дані про укладення окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя, яким би був обумовлений такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як визнання за банком права власності на предмет іпотеки Однак, з таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного суду. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Проте таким вимогам рішення суду не відповідає. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №609/ФКВ-07 на споживчі потреби на суму 153743 грн. 29 коп. на умовах сплати 12,2 % річних, строком до 15 листопада 2019 року (а.с.7-8). В забезпечення даного кредитного договору 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого останні передали ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку трьохкімнатну квартиру загальною площею 62,1 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м, що належить іпотекодавцям [PERSON] та [PERSON] на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.11-16). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно положень ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Колегія суддів апеляційного суду вважає доведеним ту обставину, що Банком був наданий кредит [PERSON] та внаслідок невиконання позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 05 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 108948 грн. 37 коп., що підтверджується розрахунком (а.с.19). Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У ст.11 вказаного Закону зазначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Частиною 1 ст.33 та ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 даного Закону України іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Розділ 7 договору іпотеки від 05 липня 2011 року називається «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» і в п.7.4.1. містить положення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону та застереження у договорі про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, передбачається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Таким чином, кредитор може ставити питання про визнання права власності на предмет іпотеки, в т.ч. і у судовому порядку. Однак, при вирішенні спору поза увагою суду першої інстанції залишилось питання щодо визначення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна Згідно Договору іпотеки загальна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 176750 грн. Згідно Звіту про оцінку від 29 вересня 2015 року трикімнатна квартира в [ADDRESS] коштує 292702 грн. (а.с.69-103). Також з матеріалів справи вбачається та підтверджено в апеляційній скарзі позивачем, що [PERSON] сплачувала за кредит і значною мірою оплатила його - заборгованість складає 108948 грн. 37 коп., з яких прострочена заборгованість становить 16008 грн. 26 коп. по тілу кредиту та 821 грн. 71 коп. по відсотках(а.с.19). При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Врахувавши вказані обставини, положення ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якою суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, колегія суддів вважає, що вартість предмета іпотеки згідно висновку експерта - 292 702 грн., з одного боку, та сума простроченої заборгованості за кредитним договором - 16008 грн. 26 коп. по тілу кредиту та 821 грн. 71 коп. по відсотках на момент звернення позивача до суду з даним позовом, з іншого боку, є неспівмірними, оскільки вартість квартири більше ніж у 17 разів перевищує прострочену суму боргу. Також колегія суддів приймає до уваги наступне. Положеннями частин 1 та 2 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено: у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 11 серпня 2015 року позивачем на адресу [PERSON], а також на адресу відповідачів, було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання (а.с.29, 30, 31). Крім того, даним листом боржника попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання даної вимоги у визначений термін. Проте, хоча ПАТ «Дельта Банк» і звернувся з письмовим повідомленням до відповідачів, проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачами листа-повідомлення. Отже, у даному випадку, відповідачі та третя особа були позбавлені права на вирішення питання позасудового врегулювання спору протягом не менш ніж у тридцятиденний строк, оскільки іпотекодержателем не дотримано у повній мірі процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним. Ураховуючи наведене в сукупності, у відповідності з положеннями ст.61 Конституції України, положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає право на справедливий судовий розгляд, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати в частині мотивів відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Outcome: partial