Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) через представника за довіреністю (а.с. 52) [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав заяву № б/н від 23 вересня 2008 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 3100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17211,64 гривень та судові витрати. В судове засіданні представник позивача не зявився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявлялася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечила. У поданих до суду письмових запереченнях, посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, вказувала, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не підписувала, на момент отримання кредитних коштів обізнана з ними не була, а тому розмір процентів та штрафних санкцій з банком фактично не погоджувала. При цьому зазначала, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, на які посилається позивач, публічно запропоновані ним після того, як останній почав діяти на підставі ліцензії від 29 липня 2009 року № 22, тобто на момент отримання кредитних коштів вказані правила не існували. Наполягала також на застосуванні позовної давності. Водночас звертала увагу, що з позовної заяви та доданих до неї документів, в тому числі і з розрахунку заборгованості, неможливо встановити з якого моменту слід обраховувати позовну давність, оскільки ніде не зазначено строк дії картки. Посилаючись на викладені обставини, просила у задоволенні позову відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву № б/н від 23 вересня 2008 року (а.с. 14), відповідно до якої отримав кредит у розмірі 3100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Разом з тим безпосередньо будь-які Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку відповідач не підписувала. При цьому позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку, на які посилається позивач при обрахуванні заборгованості за кредитом та додає до позовної заяви, розуміла відповідач, підписуючи заяву, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку передбачали таку сплату щомісячних платежів на момент підписання заяви позичальника. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 712/918/14-ц, що в силу вимог абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції. За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафних санкцій. Крім того, слід зазначити, що до позовної заяви додано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON], а не позивача [PERSON] (а.с. 13), що також унеможливлює здійснення судом обрахунку заборгованості. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Проте, ані зі змісту позовної заяви, ані з доданих до неї матеріалів неможливо встановити граничний строк дії картки (місяць і рік), що позбавляє суд можливості визначити момент, з якого розпочала перебіг позовна давність і, як наслідок, встановити наявність або відсутність підстав для її застосування. Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться в постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та 3 червня 2015 року № 6-31цс15. З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо обовязку сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1600,00 гривень стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed