Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № 233584-CRED від 12.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 6000,00 доларів США на термін до 11.06.2010 року та зобов`язався повернути його і сплатити відсотки за користування кредитними коштами строки на умовах, встановлених кредитним договором. Відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 05.04.2016 року загальна сума його боргу становить 18905,39 доларів США, з яких: 4389,63 доларів США - заборгованість за кредитом, 14515,76 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом. При цьому вказує, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.02.2010 року з відповідача стягнуто борг в сумі 5503,90 доларів США. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача на користь публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» 14081,18 доларів США заборгованості за кредитним договором та судові витрати пов`язані з розглядом справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 233584-CRED від 12.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 6000,00 доларів США на термін до 11.06.2010 року та зобов`язався повернути його і сплатити відсотки за користування кредитними коштами строки на умовах, встановлених кредитним договором (а.с. 7-11). Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 11.06.2010 року. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 11.06.2010 р. У зв`язку з порушенням виконання умов договору 29.10.2009 р. ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.02.2010 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 233584-CRED від 12.06.2008 року суму заборгованості в розмірі 5503,90 доларів США (а.с. 4), з яких 4549,38 доларів США - тіло кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ст. 80ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як з`ясовано судом і слідує із рішення Луцького міськрайонного суду від 12.02.2010 року станом на 06.08.2009 року у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі - 5503,90 доларів США (що в гривневому еквіваленті - 42269,97) (з них: заборгованість за кредитом - 4549,98 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 661,43 доларів США, штрафи - 293,09 доларів США), що підтверджується письмовим розрахунком заборгованості (а.с. ). Отже, судом, при ухваленні згаданого рішення у справі № 2-2389/2010 вже вирішено питання про стягнення 4549,38 дол. США - заборгованість за кредитом, а тому 14081,18 дол. США., які позивач просив стягнути, нараховані на тіло кредиту, яке вже стягнуто, у зв`язку з чим суд вважає повторне нарахування боргу та стягнення коштів за таких обставин є неправомірним. Здійснюючи розрахунок заборгованості по процентам по користуванню кредитом позивач виходив з того, що він має право на отримання процентів і неустойки за користування кредитними коштами до повного погашення боргу відповідачем, не залежно від строку зазначеному у саму договорі. Такі доводи позивача відхиляються судом з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Отже, припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, виходячи з положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після пред`явлення вимоги, в даному випадку - 29.10.2009 р. в зв`язку із зверненням банку до суду з позовом про стягнення боргу. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До ухвалення вказаного судового рішення, представниками відповідача в порядку п.8 ст.141 ЦПК України подано заяву про подання доказів витрат відповідача на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Тому судом при постановленні даного рішення питання про розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось.

Outcome: dismissed