Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 лютого 2020 року, позивача на підставі наказу виконувача обов`язків генерального директора Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» Малишевського І.В. № 41-к від 12.02.2020, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, звільнено з посади заступника генерального директора з персоналу та організації управління Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». За період часу перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а саме з 22.07.2019 по 20.02.2020, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 45 362 гривні 27 копійок. Підтвердженням факту наявності заборгованості, а також її розміру є довідка від ПАТ «Лисичанськвугілля», видана [PERSON] за № 08/72 від 13.05.2020. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, в день звільнення позивача 20.02.2020 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. В подальшому за результатами звернення до бухгалтерії ПАТ «Лисичанськвугіллія», відповідачем отримано довідку № 08/72 від 13.05.2020 року, з відомостями про суму заборгованості по заробітній платі. Згідно з довідки № 08/72 від 13.05.2020 року у зв`язку зі звільненням [PERSON] останній нараховано до виплати заробітну плату в сумі 45 362 гривні 27 копійок, яка наразі обліковується як заборгованість. За таких обставин з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] підлягає стягненню в судовому порядку нарахована, але не виплачена зароби на плата в сумі 45 362 грн. 27 коп. Згідно з довідки ПАТ «Лисичанськвугілля» № 08/73 від 13.05.2020 р. середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 14 380 грн.41 коп. За таких обставин, з урахуванням пункту 8 Постанови КМУ № 100 середньоденна заробітна плата позивача складає 342 грн. 38 коп. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 59 робочих днів, з ПАТ «Лисичанськвугілля» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 20 200 грн. 42 коп. Щодо стягнення моральної шкоди. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється положеннями ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, наведена норма містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або \\ повноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Системним аналізом положень ст. 237-1 КЗпП України можна дійти висновку, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Наряду із цим Конституцією та законами встановлене право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди як важливу гарантію захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4. судам надано роз`яснення, що у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум. виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування такої моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого (позивача), ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за звернення потерпілого - спростування інформації, редакцією засобу масової інформації. 1 Іри цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зазначені правові позиції висловлені ВСУ у постановах від 25.04.2012 у справі №6-23ЦС12 та від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц. Звільнення позивача, яке мало місце 20.02.2020 року, було здійснено без виплати нарахованої їй заробітної плати, яка в свою чергу в подальшому не виплачується по теперішній час. З огляду на це, позивач вимушений здійснювати відшукання грошових коштів для забезпечення мінімальних умов гідного життя. Враховуючи зазначені факти вважаємо, що моральна шкода у вигляді 5000 гривень є співмірною з огляду на засади розумності та співмірності відшкодування із спричиненою шкодою внаслідок невиплати нарахованої заробітної плати. На підставі викладеного просила суд стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 45 362 гривні 27 копійок, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 17.06.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/368/21 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 15.01.2021 року позивач надала письмову заяву, в якому просила справу розглядати без її участі. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що у позивача наявна заборгованість по заробітній платі, а також із позивачем несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надала суду письмове клопотання, в якому просила суд задовольнити позов у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно з трудовою книжкою, заповненою 29.01.1986 року, на підставі наказу № 41-к від 12.02.2020 року, [PERSON] , 1964 року народження, звільнена за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 20.02.2020 звільнена. Згідно з довідкою № 08/72 від 13.05.2020 року, яка видана Публічним акціонерним товариством «Лисичанськвугілля» заборгованість [PERSON] по виплаті заробітної плати складає 45 362 гривні і 27 копійок. Згідно з довідкою № 08/73 від 13.05.2020 р., яка видана Публічним акціонерним товариством «Лисичанськвугілля» середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два календарні місяці роботи склала 14 380 грн.41 коп. Мотивувальна частина Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою № 08/72 від 13.05.2020 року, заборгованість із заробітної плати на 10.02.2020 року складає 45362,27 грн. Відповідно до інформації, що міститься в довідці № 08/73 від 13.05.2020 р. середньоденний заробіток складає 342,38 грн.. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 21.02.2020 року по 29.01.2021 року, тобто за 235 робочих днів (з 21.02.2020 року по 29.01.2021 рік було 235 робочих днів) становить 80459 грн. 30 коп. (342,38 грн. х 235дні). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 45362,27 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80459,30 грн., підлягають у задоволенню повністю. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок несплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду позивач обґрунтовує, тим, що внаслідок тривалої несплати заробітної плати, вона знаходилась в постійному пошуку коштів для проживання, харчування, та утримання родини. Душевні страждання виразились у побоюванні щодо нормального існування, приниження гідності, психологічних стражданнях. Однак позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надав до суду достатніх належних доказів, підтверджуючих дані про спричинення йому моральної шкоди з боку відповідача. Тому в частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає. Таким чином, загальна сума виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 125821,57 грн. (заробітна плата в розмірі 45362,27 грн. + середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80459,30 грн.). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial