Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

Наприкінці 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14.09.2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої [PERSON] отримав кредит у розмірі 6 926,56 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 13% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 05.11.2019 року за ним рахується заборгованість на загальну суму 31 565,91 грн., з них: 5 072,86 грн. - заборгованість за кредитом; 1 905,41 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5 696,03 грн. - заборгованість за пенею, 18 891,61 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. З огляду на положення ч. 9 ст. 28 ЦПК України ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 31.03.2020 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від відповідача відзив на позовну заяву у визначений строк на адресу суду не надійшов. За змістом ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 05 березня 2012 року [PERSON] підписав анкету-заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про укладення кредитного договору з бажаним кредитним лімітом у 500 грн. 14 вересня 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 6 926,58 грн. та наданий у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою 1,083 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 12 місяців. У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 19 891,61 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 05.11.2019 року становить 31 565,91 грн., з них: 5 072,86 грн. - заборгованість за кредитом; 1 905,41 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5 696,03 грн. - заборгованість за пенею, 18 891,61 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України (в редакції на час укладення Генеральної угоди) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені). З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2012 року, уклали 14 вересня 2016 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 6 926,58 грн. та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,083 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 30 вересня 2017 року. У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 19 891,61 грн. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Оскільки [PERSON] припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 14 вересня 2016 року і має непогашену заборгованість за кредитом та процентами, а також несплачений штраф, розмір якого узгоджений сторонами за письмовою домовленістю (пункт 2.2 Генеральної угоди), то суд приходить до висновку про стягнення з відповідача вказаних сум. Крім того, Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 року по справі №640/18354/14-ц дійшов висновку, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі № 911/3685/17. Підписана 14 вересня 2016 року між сторонами Генеральна угода про реструктуризацію кредитного договору може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в указаному акті, засвідчена підписами уповноважених на те осіб. У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання . Зважаючи на те, що Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 14 вересня 2016 року позичальник визнав борг, то відсутні підстави для застосування наведеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду в частині стягнення процентів. Таким чином, встановивши, що правовідносини сторін випливають з кредитного договору, позичальник не виконував обов`язки, покладені Генеральною угодою, належним чином, тому позивач має право на стягнення коштів у судовому порядку. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 5 072,86 грн., відсотків за користування кредитом у розмірі 1 905,41 грн., а також несплаченого штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди в сумі 18 891,61 грн., що разом становить 25 869,88 грн. Щодо решти вимог, то судом звернуто увагу на те, що згідно з п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені і у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року (справа № 156/205/17). Таким чином у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за пенею у сумі 5 696,03 грн. слід відмовити. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 574,36 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial