Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

ОМР звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просить витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру №38, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Середньофонтанська, 36 В та стягнути витрати по сплаті судового збору. Мотивує вимоги тим, що 21.09.2010 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення яким заяву Одеської міської ради було задоволено, та визнано спадщину, що залишилася після смерті 06.11.2005 р. [PERSON], [INFO], у складі: квартири [ADDRESS] відумерлою, визнано за Одеською міською радою право власності на відумерлу спадщину - квартиру [ADDRESS]. Проте, 21.02.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності, яким вимоги позивача було задоволено, а саме: встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON], який помер 04.11.2005 р оку, однією сімєю у квартирі, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 36 «В», кв. 38, в період з липня 2000 року по 04.11.2005 року та визнано за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 36 «В», кв. 38, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], що помер 04.11.2005 року. За заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2012 року було скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2014 року вищевказану позовну заяву залишено без розгляду. Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2012 року, яким було визнано право власності [PERSON] на спірну квартиру, скасовано ухвалою суду від 11.09.2013 року, в звязку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Представник ОМР в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання зявилися, проти задоволення позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 21.09.2010 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2о-17/10 за заявою Одеської міської ради, за участю зацікавленої особи - Шостої Одеської державної нотаріальної контори - про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності, яким заяву Одеської міської ради було задоволено, а саме: визнано спадщину, що залишилася після смерті 06.11.2005 р. [PERSON], [INFO], у складі: квартири [ADDRESS] відумерлою, визнано за Одеською міською радою право власності на відумерлу спадщину - квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-8). 21.02.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 1522/1507/2012 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності, яким вимоги позивача було задоволено, а саме: встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON], який помер 04.11.2005 р оку, однією сімєю у квартирі, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 36 «В», кв. 38, в період з липня 2000 року по 04.11.2005 року та визнано за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 36 «В», кв. 38, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], що помер 04.11.2005 року (а.с. 9-10). За заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2012 року по цивільній справі № 1522/1507/2012 було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.09.2013 року та призначено справу до розгляду у загальному порядку (а.с. 11). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2014 року вищевказану позовну заяву залишено без розгляду (а.с. 12). Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2012 року, яким було визнано право власності [PERSON] на спірну квартиру, скасовано ухвалою суду від 11.09.2013 року. [PERSON] здійснив відчуження спірної квартири [PERSON] за договором купівлі продажу від 21.06.2013 року, реєстровий № 1253, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.53). А [PERSON] здійснив відчуження спірної квартири відповідачці уклавши договір купівлі-продажу від 31.07.2013 р., реєстровий № 430, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Покупцем за вказаним договором виступила [PERSON]. Право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2013 р. , номер запису про право власності № 1963016 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №4639212) (а.с.24,25, 51-54). Слід зазначити, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.06.2013 року вказано, що обєкт нерухомості який продається, спірна квартира належить продавцю [PERSON] на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2012 року у справі №1522/1507/2012, яке на теперішній час скасовано. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Право власності [PERSON] на квартиру №38, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 36 В припинено ухвалою суду від 11.09.2013 року, оскільки [PERSON] не був законним власником спірного приміщення, та не мав права його відчужувати [PERSON], а останній продавати [PERSON] Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України.При цьому суд бере до уваги, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року Приморським районним судом м. Одеси на спірну квартиру був накладений арешт, ухвала про забезпечення позову від 17.06.2013 року (а.с.14). Тому будь-які правочини, спрямовані на розпорядження спірною квартирою, на яку накладений арешт, є незаконними та неправомірними. Отже, вказані договори купівлі-продажу спірного об'єкту є нікчемними. Таким чином, територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради наразі позбавлена реальної можливості здійснювати повноваження власника щодо спірної квартири з огляду на те, що квартира знаходиться у фактичному володінні та користуванні [PERSON] Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому діючим законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно від набувача, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом. За таких обставин, витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, за яких річ вибула з володіння власника за договором, та оплатності (безвідплатності) придбання. Якщо майно було загублено власником, викрадене в нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику. Тобто головною умовою є вибуття майна з володіння власника не з його волі. Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливо тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. В даному випадку право власності особи, яка не мала права відчужувати майно набуто на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано та яким було порушено права та законі інтереси територіальної громади міста [PERSON], представником якої є Одеська міська рада. Наслідком правочину, вчиненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права власника майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист права власності передбачено шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Саме така позиція викладена у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі, майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, про витребування від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 144 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє користується та розпоряджається належним йому майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В звязку з вищезазначеним, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Так, відповідно статті 88 ЦПК України, Одеській міській раді, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір.

Outcome: approved