Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 26 червня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 25 квітня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому вказала, що у березні 2014 року вона передала належні їй земельні ділянки загальною площею 12,2229 га, які розташовані на території Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, в оренду відповідачу - ТОВ «Україна» на підставі відповідних договорів строком на 7 років. Посилаючись на те, що дані договори оренди землі не містять усіх істотних умов, визначених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», а саме, умов про орендну плату із зазначенням її розміру в грошовій та натуральній формах, - позивач [PERSON] прохає визнати спірні договори оренди землі недійсними та скасувати державну реєстрацію права оренди цих земельних ділянок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали доводи позовної заяви, прохали задовольнити пред'явлені вимоги, надали судові відповідні пояснення. Зокрема, позивач [PERSON] пояснила, що після смерті батьків успадкувала права власності на ? частину двох земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які у вересні 2013 року зареєструвала у Державному реєстрі речових прав. До того часу, батьками земельні ділянки були передані у користування відповідачу - ТОВ «Україна». Позивач погодилась із тим, щоб земельні ділянки надалі перебували у користуванні товариства на умовах, визначених у відповідних договорах оренди землі, які вона у необхідній кількості примірників добровільно особисто підписала. Отримавши від ТОВ «Україна» у квітні 2014 року власні примірники оспорюваних договорів, [PERSON] виявила відсутність в них відомостей про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок та конкретного розміру орендної плати у грошовій формі. Підписавши тексти договорів у зазначеній редакції, з часу їх укладання і до моменту звернення до суду, позивач не зверталась до відповідача з відповідними заявами щодо уточнення їх умов. В судовому засіданні повноважні представника відповідача повідомили про те, що ТОВ «Україна» позов не визнається, осільки сторони мали волю на їх укладання, визначили усі істотні умови, добровільно підписали їх, після чого відбулася державна реєстрація права оренди земельних ділянок. При цьому орендодавець - позивач [PERSON], як при підписанні договорів, так й після отримання власних примірників, не мала будь-яких зауважень щодо зазначених в них умов, в тому числі, в частині визначення розміру орендної плати. Натомість, примірники договорі оренди землі, які є у наявності відповідача та третьої особи - реєстраційної служби, містять всі істотні умови. Представники відповідача вважали, що за таких обставин відсутність лише у примірниках позивача [PERSON] відомостей про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок та конкретного розміру орендної плати у грошовій формі не може бути підставою для визнання договорів оренди землі недійсними. В судовому засіданні представник реєстраційної служби, як третьої особи у справі, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, прохав суд вирішити спір між сторонами на власний розсуд. Представник третьої особи Суворова С.В. пояснила, що 26 березня 2014 року посадовою особою реєстраційної служби були прийняті рішення про державну реєстрацію речових прав - права оренди земельних ділянок за ТОВ «Україна», які товариство отримало в оренду від [PERSON] на підставі відповідних договорів оренди землі. Зазначені договори були надані державному реєстратору по одному примірнику, кожен з яких містив всі необхідні істотні умови для даного виду договорів, а тому перешкоди для здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень були відстуні. Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та ТОВ «Україна» були укладені договори оренди земельних ділянок, розташованих на території Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, що належать позивачу згідно відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом. 05 березня 2014 року сторонами були підписані акти приймання-передачі вказаних земельних ділянок (а.с.4-25,50-58,61-69,72-75,89-96,110-123). Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів оренди, позивач [PERSON] вказала, що оспорювані нею договори оренди землі укладено з порушенням вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі». Із роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору, які є обов'язковими під час укладення договору оренди землі. Істотні умови договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] послалась на те, що спірні договори оренди землі не містять усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема умов про орендну плату із зазначенням її розміру в грошовій та натуральній формах. Проте в пункті 7 кожного з оспорюваних договорів оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. По бажанню орендодавця розрахунок може бути проведений пшеницею фуражною по ціні, діючій на момент розрахунку, або іншою продукцією (кукурудза, ячмінь, тощо), яка є в наявності у орендаря по ринковим цінам. Слід зазначити, що сторони у договорах оренди землі передбачили грошову форму орендної плати як основну, а натуральну - по бажанню орендодавця. Невідповідність спірних договорів оренди землі Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року №220, про що зазначали позивач [PERSON] та її представник, не є підставою для визнання указаних договорів недійсними відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі». Також позивач вказала на відсутність у договорі відомостей про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок. Разом з тим, відомості про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки не віднесено Законом України «Про оренду землі» до істотних умов договору оренди землі в частині зазначення об'єкта оренди. Згідно умов оспорюваних договорів оренди землі, кожен з них укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію. Примірники договорів, які знаходяться в орендаря та в реєстраційній службі містять усі необхідні істотні умови, в тому числі, в частині визначення розміру орендної плати із зазначенням відомостей про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок. Так, нормативно-грошова оцінка кожної земельної ділянки становить 63370 грн. 53 коп., а орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1901 грн. 11 коп. (п.п.3,7 Договорів) (а.с.50-52,61,63-65,75,110-112,117-119). Примірники договорів, які знаходяться в орендодавця [PERSON], не містять відомостей про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок та конкретний розмір орендної плати у грошовій формі (а.с.4-6,11-13). Відсутність у примірниках оспорюваних договорів оренди землі, які знаходяться в орендодавця [PERSON], окремої вказівки про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок та конкретний розмір орендної плати у грошовій формі не впливає на дійсність договорів та може буто усунено шляхом внесення уточнень в договора в позасудовому порядку. Але добровільно передавши земельні ділянки ТОВ «Україна» та підписавши тексти договорів оренди землі у зазначеній редакції, з часу їх укладання і до моменту звернення до суду, позивач [PERSON] не зверталась до відповідача з відповідними заявами щодо уточнення їх умов. Навпаки, під час судового розгляду справи позивач та його представник визнали той факт, що в сторони позивача відсутні докази та претензії, що відповідач неналежним чином чи з порушенням закону використовує орендовану земельну ділянку. Оскільки позивач [PERSON] і відповідач ТОВ «Україна», як орендодавець і орендав, дійшли згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, які передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», тому суд дійшов виновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої цієї статті щодо визнання договорів оренди землі недійсними та скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13, що, згідно ст.3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, однією з обов'язкових умов визнання договору оренди земельних ділянок недійсними є порушення, у зв'язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до стст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодесом. [PERSON], як орендодавець, не вказала яким чином порушуються її права, свободи чи інтереси і доказів цього порушення не надала, тому доводи позовної заяви щодо вказаного є необґрунтованими. Таким чином, доводи позивача та його представника про те, що оспорювані договори оренди землі суперечать вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», спростовуються текстом даних договорів, оскільки в останніх наявні усі істотні умови договору оренди землі, передбачені вказаною нормою, в тому числі і орендна плата із зазначенням її розміру, форм платежу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed