Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) 16 червня 2014 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 19937,48 гривень за кредитним договором від 13 березня 2008 року. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору від 13.03.2008 [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтвердила підписом у заяві. Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, Бак свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі - надав кредит у розмірі, визначеному договором та видав платіжну картку. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500,0 грн. + 5% від суми позову. [PERSON] не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Банк стверджував, що станом на 30.05.2014 [PERSON] має заборгованість за договором в сумі 35738,67 грн., яка складається з наступного: 9 759,92 грн. - заборгованість за кредитом; 22970,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3008,20 грн. - заборгованість по комісії. Від цієї суми заборгованості позивач відняв 17226,78 грн., які були стягнуті Судовим наказом від 14.07.2010 з відповідачки [PERSON] на користь Банку. Таким чином різниця становить 18511,89 гривень. Крім того Банк нарахував штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,0 грн. - штраф (фіксована частина), 925,59 грн. - штраф (процентна складова). За таких обставин Банк просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13.03.2008 в сумі 19937,48 грн., а також судовий збір сплачений при зверненні до суду. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.07.2014 провадження у цивільній справі відкрито. У березні 2016 року представником відповідача подано зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» при визнання нікчемним кредитного договору від 13.03.2008. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016, - позовні вимоги за первісним позовом задоволено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 17.10.2018 частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], - скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016 та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016 в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016 та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016 залишені без змін. 03.12.2018 справа надійшла до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України згідно із Законом України №2147-VIII від 03.10.2017. Відповідно до п.п. 9 п.1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в ред. згідно із Законом №2147-VIII від 03.10.2017), - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 05.12.2018 справа прийнята до провадження суддею Шиповичем В.В.. Вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання з розгляду справи по суті з повідомленням сторін. Встановлено строк для подачі сторонами заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивача підтримала первісні позовні вимоги, підтвердила обставини викладені у позові. Додатково зазначила, що Судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.07.2010 у справі №2н-673/10 із [PERSON] на користь Банку була стягнута заборгованість за кредитним договором від 13.03.2008 станом на 30.04.2010 в сумі 17226,78 грн., яка складається з наступного: 9759,92 грн. - заборгованість за кредитом; 5295,35 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 857 грн. - заборгованість по комісії; штрафи в сумі 500 грн. (фіксована частина), 796,51 грн. (процентна складова). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Просив врахувати, що [PERSON] не заперечує факту підписання Анкети-заяви від 13.03.2008 та отримання у березні 2008 року платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» зі строком дії по березень 2011 року. [PERSON] наполягає на застосуванні наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. Також відповідач [PERSON] категорично заперечує факт здійснення у лютому 2012 року платежу в сумі 300 гривень на погашення заборгованості за кредитним договором від 13.03.2008 через термінал Банку, який вказаний у розрахунку Банку, а крім того [PERSON] не уповноважувала будь-якого на здійснення від її імені такого платежу. Зі спливом у березні 2011 року строку дії платіжної картки, [PERSON] нової картки не замовляла, не отримувала та не користувалась. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Вивчивши доводи сторін, дослідивши письмові докази надані сторонами, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За приписами ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 16 червня 2014 року позивач звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 19937,48 грн. за кредитним договором від 13.03.2008 (а.с. 2-8 том 1). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016 року (а.с. 233-239 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016 року (а.с. 97-101 т.2) позовні вимоги за первісним позовом задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13.03.2008 в сумі 19 937,48 гривень та судовий збір в сумі 243,60 гривень. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Банку про визнання кредитного договору від 13.03.2008 - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 17.10.2018 частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], - скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016 року та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.04.2016 року та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2016 року залишені без змін (а.с. 150-157 т.2). Судом встановлено, що 13.03.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом приєднання до нього [PERSON] (підписання відповідної заяви). За умовами укладеного 13.03.2008 кредитного договору [PERSON] отримала від Банку кредит у розмірі 10000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік від суми залишку заборгованості за кредитом (а.с. 19-23, 67). [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором від 13.03.2008, через що станом на 30.05.2014 виникла заборгованість в сумі 35738,67 грн., з яких: 9 759,92 грн. - заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року; 22 970,55 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3008,20 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом (а.с. 10-16). Судовим наказом, виданим Соснівським районним судом міста Черкаси, від 14 липня 2010 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором від 13 березня 2008 року в сумі 17 226,78 грн. (т.1 а.с. 8-9). Судовий наказ Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 липня 2010 року у справі №2н-673/10, скасовано ухвалою цього ж суду від 24.04.2015 (т.1 а.с. 66). У розглядуваній справі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] лише різницю між заборгованістю, яка виникла станом на 30.05.2014 та сумою стягнутою судовим наказом від 14.07.2010, а тому суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. На виконання умов кредитного договору від 13.03.2018, Банк видав [PERSON] кредитну картку [NUMBER], зі строком дії по березень 2011 року включно. (т.1 а.с. 68), про що зазначено на самій картці та у п. 3.1.1. Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору від 13 березня 2008 року. Пункт 3.1.3. Умов та Правил надання банківських послуг передбачає, що дія карти після закінчення строку її дії продовжується шляхом видачі нової. Згідно із Довідкою про умови кредитування (а.с. 204, том 1), кредитним договором від 13 березня 2008 року передбачені щомісячні платежі із погашення кредиту, сплати процентів та комісії. Пункти 5.3. та 5.4. Умов та Правил надання банківських послуг встановлюють строк погашення кредиту в повному обсязі, як останній день місяця вказаного на платіжній картці. Згідно із Випискою Банку по рахунку [PERSON] [NUMBER], - 4 лютого 2012 року на рахунок [PERSON] через термінал самообслуговування в м. Черкаси зараховано 300 грн. (т.2 а.с. 81-84). [PERSON] категорично заперечувала факт сплати особисто або через представника коштів в сумі 300 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.03.2008 та заявила клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (згідно із частиною першою статті 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 202 ЦК України договір є дво- чи багатостороннім правочином. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини перша та друга статті 207 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частини перша та друга статті 612 ЦК України). Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина перша статті 624 ЦК України). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частини перша та третя статті 264 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини три-п'ять статті 267 ЦК України). Верховний Суд у Постанові від 17.10.2018 у розглядуваній справі вказав на дії, які повинен виконати суд першої інстанції при новому розгляді, а саме: - розглянути заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності, надавши їй належну оцінку; - належним чином дослідивши та оцінивши всі докази у справі об'єктивно встановити обставини справи, в тому числі, встановити хто саме вносив грошові кошти в сумі 300 грн. на картковий рахунок [PERSON], внесення яких суди попередніх інстанцій прийняли як доказ переривання [PERSON] строку позовної давності; - врахувати висновки про правильне застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (провадження № 6-14цс14) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); - здійснити розподіл судових витрат. Під час нового розгляду справи по суті суд, на виконання Постанови Верховного Суду від 17.10.2018 пропонував представнику Банку надати докази на підтвердження факту внесення [PERSON] або уповноваженою нею особою, коштів в сумі 300 гривень 04.02.2012, оскільки позивач посилався на ці обставини, як підставу для переривання строку позовної давності. Однак Банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення [PERSON] або уповноваженою нею особою, коштів в сумі 300 гривень 04.02.2012 на картковий рахунок [NUMBER]. Докази видачі [PERSON] після закінчення строку дії картки [NUMBER], нової картки також суду не надані. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК). За таких обставин суд вважає недоведеним сплату [PERSON] або уповноваженою нею особою, коштів в сумі 300 гривень 04.02.2012 на картковий рахунок [NUMBER], а відтак не може враховувати даний платіж, як підставу для переривання строку позовною давності. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Приписи абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Вказані Правові позиції викладені у Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (провадження № 6-14цс14) та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). З урахуванням строку дії картки [NUMBER] наданої [PERSON] Банком, - по березень 2011 року включно, відсутності доказів видачі відповідачу нової картки, а також Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які встановлюють строком погашення кредиту в повному обсязі строк дії карти, вказаний на ній (останній місяць), суд приходить до висновку, що обов'язок [PERSON] повернути в повному обсязі кредит та сплатити проценти і комісії за його користування виник 31.03.2011 року. Отже про порушення свого права на отримання від [PERSON] коштів передбачених кредитним договором від 13.03.2008, Банк мав можливість довідатись із 01.04.2011. Однак до суду із розглядуваним позовом Банк звернувся лише 16.06.2014, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Позивачем щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом пропущений строк позовної давності, у зв'язку з чим, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача неустойки. За таких обставин у зв'язку із пропуском Банком строку позовної давності щодо основних та додаткових вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 31.03.2011 (в межах позовних вимог на суму 19937,48 грн.), а також відсутністю правових підстав для нарахування процентів передбачених ст. 1048 ЦК після спливу визначеного Договором від 13.03.2008 строку кредитування, тобто із 01.04.2011, - суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки суд прийшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку, то судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду відшкодуванню за рахунок [PERSON] не підлягає. [PERSON] не подавала доказів про понесення судових витрат.

Outcome: dismissed