Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 16 вересня 2015 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 14 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобовязалася кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 31 серпня 2015 року склав 19665,21 грн. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту в розмірі 19665,21 грн. Представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. У заявах від 19.10.2015 року та від 26.10.2015 року просила застосувати строк позовної давності (а.с. 26-27, 33-34). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 19), та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н від 14 квітня 2006 року, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки березень 2008 року (а.с. 8). Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всупереч зазначеного відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором станом на 31 серпня 2015 року в сумі 19665,21 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 3599,05 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14653,53 грн.; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 912,63 грн. (а.с. 6-7). У п. п. 9.1, 9.4 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, в яких випадках дія картки припиняється та з якого часу у кредитора виникає право на примусове стягнення заборгованості та в якому порядку. Згідно п. 9.4 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку наявності перевитрат платіжного ліміту по картці та непогашення їх клієнтом протягом 6 місяців, картка закривається та її наступне відновлення можливе лише після повного погашення заборгованості. Оскільки строк дії картки відповідає строку дії договору, то доводи відповідача про сплив строку позовної давності для звернення до суду є обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки [PERSON] була отримана нова картка. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. № 6-14цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Останній платіж по кредитному договору б/н від 14 квітня 2006 року було здійснено в вересні 2008 року, а дія картки закінчилась в березні 2008 року. Після чого щомісячні платежі не здійснювались (а.с. 6-7). З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що строк позовної давності сплив у квітні 2011 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 16 вересня 2015 року. Таким чином, виходячи з того, що Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, та у заяві позичальника від 14 квітня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, то зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву від 14 квітня 2006 року. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. № 6-16цс15 та від 04.11.2015 року № 6-1926цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, з урахуванням того, що позивач звернувся з даним позовом 16 вересня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності і відповідач ставить питання про застування строків давності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у звязку зі спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed