Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою, в якій просить ухвалити додаткове рішення у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким просить вирішити питання щодо позовної вимоги стосовно виселення відповідача із спірної квартири. В судове засідання сторони не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, тому, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З позовної заяви в останній редакції від 08.07.2014 року вбачається, що ПАТ «Державний ощадний банк України» в п.4 позовних вимог просило суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку у Новомосковському РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.110-113). Втім, ухвалюючи рішення по вищевказаній справі судом не було вирішення питання щодо позовної вимоги стосовно виселення відповідача із спірної квартири (а.с.145-148). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що постановив рішення може з власної ініціативи, чи за заявою осіб, які брали участь у справі, постановити додаткове рішення у випадку, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення, яким слід вирішити питання стосовно виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку у Новомосковському РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області. Відповідно до ч.3 ст. 109 ЖК України, яка підлягала застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової згоди іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Позивачем не надано суду доказів відмови від добровільного виселення [PERSON] із спірної квартири, тому суд вважає, що позов в частині виселення будь-яких інших осіб із спірного будинку задоволенню не підлягає через неконкретизованість позовних вимог та недоведеності предмету спору, що не позбавляє права позивача звернутись до суду окремо з такою вимогою к конкретним особам при наявності спірних правовідносин між ними. На підставі викладеного,

Outcome: approved