Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 06 березня 2007 року з відповідачем було укладено кредитний договір, по якому відповідач отримав в банку кредит в сумі 86451.25 долар США; той же час в якості забезпечення цього зобов'язання сторони уклали договір іпотеки стосовно житла відповідача. А державним виконавцем було кілька разів накладено арешт на це житло відповідача і це обтяження було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, але державна виконавча служба не має правових підстав і повноважень на звернення стягнення на предмет іпотеки, банк договором іпотеки вже наклав арешт на це майно і забезпечив кредитний договір. Позивач вважає, що вказана квартира відповідача підлягає звільненню з-під арешту, так як вона перебуває в заставі позивача і на неї не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, виданими не в зв'язку з правовідносинами, що виникли на підставі кредитного договору та договору застави від 06 березня 2006 року, укладених між сторонами. Позивач вважає, що такі дії третьої особи є незаконними та необґрунтованими. Звернувся до вказаного відділу ДВС з питанням про звільнення з-під арешту квартири відповідача, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому просив звільнити з-під арешту, накладеного постановами ВП 6758829, ВП 31777837, ВП 32954056 державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 25 березня 2008 року, 20 березня 2012 року, 08 червня 2012 року і 11 червня 2012 року нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON]: 3-кімнатна квартира, загальною площею 70.9 кв. м., житловою площею 41.8 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS], задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В зверненні до суду просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. На думку суду фактично про розгляд справи знає і не заперечує проти розгляду справи без його участі за наявними матеріалами. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 06 березня 2007 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, по якому цей відповідач отримав в банку кредит в сумі 86451.25 долар США. В цей же день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON]в якості забезпечення цього зобов'язання було укладено договір іпотеки стосовно житла відповідача: 3-кімнатна квартира, загальною площею 70.9 кв. м., житловою площею 41.8 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день договір іпотеки є діючим, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні та об'єктивно підтверджується наданими доказами. Державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого провадження про стягнення заборгованості з відповідача було кілька разів накладено арешт на вказане житло відповідача і це обтяження було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, але державна виконавча служба не має правових підстав і повноважень на звернення стягнення на предмет іпотеки, банк договором іпотеки вже наклав арешт на це майно і забезпечив кредитний договір. Позивач вважає, що вказана квартира відповідача підлягає звільненню з-під арешту, так як вона перебуває в заставі позивача і на неї не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, виданими не в зв'язку з правовідносинами, що виникли на підставі кредитного договору та договору застави від 06 березня 2006 року, укладених між сторонами. Позивач вважає, що такі дії третьої особи є незаконними та необґрунтованими. Звернувся до вказаного відділу ДВС з питанням про звільнення з-під арешту квартири відповідача, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і банк вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. У відповідності до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 14 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого провадження на користь осіб про стягнення заборгованості з [PERSON] постановами ВП 6758829, ВП 31777837, ВП 32954056 і ВП 32954056 від 25 березня 2008 року, 20 березня 2012 року, 08 червня 2012 року і 11 червня 2012 року було накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки, належить на праві власності [PERSON]: 3-кімнатна квартира, загальною площею 70.9 кв. м., житловою площею 41.8 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS]. Вищезазначене обтяження державного виконавця зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, що підтверджується витягом з державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Згідно Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15 грудня 1999 року, на майно, щодо якого встановлено іпотеку чи накладено заборону на відчуження, не може бути звернено стягнення для задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями згідно із Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. В даному випадку договір іпотеки був укладений раніше постанов про накладення арешту державним виконавцем, ці постанови були винесені пізніше ніж було укладено договір іпотеки. Отже, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту. Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майно з - під арешту. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи є іпотекою. Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач або третя особа в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків або під час розгляду заяв відповідача, останньому було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач або третя особа повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв вказаними особами до суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та звільнити з-під арешту, накладеного постановами ВП 6758829, ВП 31777837, ВП 32954056 і ВП 32954056 державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 25 березня 2008 року, 20 березня 2012 року, 08 червня 2012 року 11 червня 2012 року нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON]: 3-кімнатна квартира, загальною площею 70.9 кв. м., житловою площею 41.8 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS]. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved