Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Орган опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення матері батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа: орган опіки та піклування Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батьків дітей в свідоцтвах про народження записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Розпорядженнями голови Дворічанської районної державної адміністрації від 28.03.2016 № № 142 та 143 дітям [PERSON] та [PERSON] відповідно надано статус «дитини, позбавленої батьківського піклування» кожному. Вказані розпорядження прийняті на підставі рішення Дворічанського районного суду від 09.03.2016 про відібрання дітей у [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Згідно з розпорядженням голови Великобурлуцької райдержадміністрації від 05.04.2016 № 87 обох дітей влаштовано на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу сім`ї [PERSON] Відповідачка з 2016 році, жодного разу не приїздила до своїх дітей, не спілкувалася з ними і не піклувалася про них. Діти [PERSON] і [PERSON] на теперішній час проживають в будинку сімейного типу, розташованому за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, орган опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] та [PERSON] , а також стягнути з відповідачки аліменти на їх утримання. У підготовчому засіданні представник позивача - органу опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області Кісільов О. А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити з підстав, викладених вище. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області Бакунець В. В. не заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме інтересам дітей. Крім того, до суду був наданий висновок органу опіки та піклування Пісківської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала повністю, заявивши про це під аудіофіксацію судового процесу, та подала письмову заяву, в якій зазначила, що згодна на позбавлення її батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] та стягнення з неї на їхню користь аліментів. Вважала, що це відповідатиме інтересам дітей, її позиція є добровільною. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Так, відповідно до положень ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За результатами підготовчого провадження на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Згідно з витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народжень відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України та свідоцтв про народження дітей відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батьків дітей записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно з довідкою-характеристикою, виданою Пісківською сільською радою Дворічанського району Харківської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Не заміжня, не працює, на обліку в РЦЗ не перебуває. Після вилучення у неї дітей в 2016 році за місцем реєстрації не з`являється, дітей не відвідує, умов для проживання та розвитку дітей не має. Вихованням та утриманням своїх малолітніх дітей не займається. Дворічанським районним судом 09.03.2016 постановлене рішення про відібрання у [PERSON] дітей [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Розпорядженнями голови Дворічанської районної державної адміністрації від 28.03.2016 № № 142 та 143 дітям [PERSON] та [PERSON] відповідно надано статус «дитини, позбавленої батьківського піклування». Згідно з розпорядженням голови Великобурлуцької райдержадміністрації від 05.04.2016 № 87 обох дітей влаштовано на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де діти перебувають до цього часу. Згідно з висновком органу опіки та піклування Пісківської сільської ради від 13 травня 2019 року № 154 визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визначеними в Україні. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 вищевказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до положення ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 16 Постанови Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми враховуються судом, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дітей (аліменти) можуть присуджуватися за рішенням суду у частці від доходу їх батька (матері) або у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням всіх обставин справи, стану здоров`я та матеріального становища дітей та платника аліментів, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, суд визначає цю частку в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, присуджуючи аліменти, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України, суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. Судом також встановлено, що визнання відповідачем [PERSON] , яка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, пред`явленого до неї позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин справи, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову і позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] та стягнення з неї аліментів на їх утримання. На підставі ч. 6 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд стягує з відповідача 50 відсотків належного до сплати судового збору на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів - Головне управління казначейства у м. Києві), а інші 50 відсотків - підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 7, 150, 155, 164, 166, 180-182, 184 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, рішення ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09),

Outcome: approved