Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного 23.02.2007 року кредитного договору № CVSNGA00000013 відповідачу [PERSON] надано кредит в сумі 18000 євро на строк до 21.02.2017 року. Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою шляхом укладення 23.02.2007 року договорів поруки із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконується і станом на 14.01.2015 року заборгованість становить 11358,62 євро, з яких: 9473,83 євро - заборгованість за кредитом, 127,79 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 304 євро - заборгованість по комісії, 553 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Просив стягнути солідарно з відповідачів загальну суму заборгованості по курсу 18,58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.01.2015 року в сумі 211043,16 гривень та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача подала письмову заяву про підтримання позову, розгляд справи за її відсутності, погодження на заочний розгляд справи. Представник відповідачів [PERSON] в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.02.2007 року укладений кредитний договір на споживчі цілі - на лікування. 17.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 23.02.2007 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором із [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в с. Мамаївці, вул. М. Галицького, 23, Кіцманського району Чернівецької області. 23.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. 17.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] укладено договір поруки. Укладений 23.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису сукупної вартості кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальнику не надавався; графік погашення кредиту не складався; графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі) у розмірі погашення основного боргу, вартості слати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; кредитний договір та додаткова угода містять несправедливі по відношенню до споживача умови, тому, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 207, 208, 215, 216, 236, 509, 548, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати кредитний договір від 23.02.2007 року та додаткову угоду від 17.04.2013 року до кредитного договору недійсними, і, як похідні від кредитного договору договір іпотеки від 23.02.2007 року, договір поруки від 23.02.2007 року, укладений із [PERSON], договір поруки від 17.04.2013 року, укладений із [PERSON], також просив визнати недійсними. Представник відповідача [PERSON] в інтересах [PERSON] пред`явив зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», третьої особи - [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Вимоги мотивує тим, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 23.02.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], нею 23.02.2007 року був укладений договір поруки. За кредитним договором позичальнику надані кошти в сумі 18000 євро, поверненню підлягають 20050 євро у строк по 21.02.2017 року. Процентна ставка визначена у розмірі 0,84% на місяць. Період сплати з 20 по 24 число кожного місяця. Щомісячний платіж становить 276,07 євро. При порушенні зобов'язань передбачена сплата 2,25% від суми залишку непогашеної заборгованості. Також передбачена сплата винагороди у розмірі 1,5% від суми виданого кредитну у момент надання та 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати. На даний час їй стало відомо, що 17.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Додатку угоду № 1 до кредитного договору, внаслідок чого змінились істотні умови, зокрема збільшилась сукупна вартість кредиту, збільшився строк користування кредитом, а отже збільшився обсяг відповідальності. Додатковою угодою передбачено повернення загальної суми кредиту у розмірі 20659,15 євро на цілі: на лікування, та 2659,15 євро на сплату страхових платежів, строк повернення кредиту по 25.04.2019 року. Згідно п.13 договору поруки зміни і доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. З підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України просив визнати припиненим укладений із [PERSON] договір поруки від 23.02.2007 року. Заслухавши представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд виходить до висновку, що заявлені за первісним позовом вимоги підлягають частковому задоволенню, зустрічний позов в інтересах [PERSON] підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржника. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Згідно постанови ВССУ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема п.24 даної постанови, судам рекомендується при вирішенні таких спорів враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам стаття 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.02.2007 року укладений Кредитний договір № CVSNGA00000013, за яким останньому надано кредит в сумі 18000 євро на цілі: лікування та 2050 євро на сплату страхових платежів, на умовах сплати процентів у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк по 21.02.2017 року (п.7.1. кредитного договору). Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою шляхом укладення 23.02.2007 року договорів поруки із [PERSON] та [PERSON]. 17.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № CVSNGA00000013 від 23.02.2007 року. За змістом додаткової угоди п.7.1 кредитного договору викладено в такій редакції: «Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти на строк з 23.02.2007 року по 25.04.2019 року у розмірі 20659,15 євро на цілі: лікування та 2659,15 євро на сплату страхових платежів. 17.04.2013 року між Приватбанком та [PERSON] та [PERSON] укладені договори поруки. Згідно наданого позивачем розрахунку загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 14.01.2015 року заборгованість становить 11358,62 євро, з яких: 9473,83 євро - заборгованість за кредитом, 127,79 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 304 євро - заборгованість по комісії, 553 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Позивачем 18.09.2014 року направлялись повідомлення з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором поручителям [PERSON] та [PERSON]. Поручителю [PERSON] такі повідомлення направлялись 18.11.2014 року та 27.02.2015 року. Відповідно до п.13 договору поруки від 23.02.2007 року, укладеного із [PERSON], зміни і доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Про укладення 17.04.2013 року додаткової угоди із позичальником [PERSON] поручитель [PERSON] не повідомлялась. Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що дія поруки [PERSON] Георгівїни припинилась, тому відсутні підстави для задоволення заявлених до поручителя [PERSON] вимог та наявні підстави для визнання таким, що припинив дію укладений із нею договір поруки. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно із положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Права споживача в разі придбання ним продукції у кредит встановлені статтею 11 Закону, частина 5 якого передбачає, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. [PERSON] погодився з усіма умовами та підписав як кредитний договір, так і додаткову угоду, прийняв до використання кредитні кошти. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» . З матеріалів справи вбачається, що сторонни (Приватбанк та [PERSON])) відповідно до положень ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України шляхом вільного волевиявлення в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать їх підписи в кредитному договорі. Згідно п.6.5 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотків, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на під ставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представником відповідача [PERSON] не доведено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надано доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови як кредитного договору, так і додаткової до нього угоди на момент укладення були погоджені сторонами, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними. Інших підстав, як-то, що укладений 23.02.2007 року із [PERSON] договір іпотеки та укладені договори поруки: 23.02.2007 року із [PERSON], 17.04.2013 року із [PERSON], є похідними від кредитного договору, не зазначено, тому відсутні підстав для визнання їх недійсними. Відповідно до ч.1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. За ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Згідно п.4.2 кредитного договору сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч.3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки. З врахуванням викладеного, стягненню підлягає пеня в еквівалентній 553 євро сумі 10274,74 гривень (за курсом 18,58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.012015 року). При цьому загальний розмір заборгованості становитиме 10805,62 євро та 10274,74 гривень. Стосовно заяви позивача про застосування до вимог за зустрічними позовами строку позовної давності, суд виходить з того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За наявності підстав для задоволення позову, суд відмовляє у позові за спливом строку позовної давності (якщо є заява сторони про його застосування), а при відсутності підстав для задоволення позовних вимог, суд приймає рішення про відмову у позові. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 256-267, 509, 526, 527, 530, 533, 546, 549, 553-559, 599, 610, 611, 612, 627, 628, 638, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial