Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Описова частина Виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та, з урахуванням уточнень, просить здійснити поділ 1/2 частки житловою будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на 3/8 частки вказаного будинку. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2003 року зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 вересня 2019 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7-8, 12,13). В період шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі - продажу 16 вересня 2009 року подружжя придбало житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Будинок належить на праві спільної часткової власності колишньому чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] по ? частки. Вартість будинку на час придбання становить 60 000 гривень (а.с.9-10). [PERSON] вважає, що ? частка спірного житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки будинок придбано в період шлюбу за кошти від продажу приватизованої квартири відповідача та їх спільного сина. Крім того, [PERSON] просить врахувати, що разом з нею мешкає малолітня донька [PERSON] , 2009 року народження, яка є дитиною інвалідом, в зв`язку з чим просить відійти від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 3/8 частки будинку. Позивач зазначає, що в будинку проведено великий обсяг ремонтних робіт, будинок газифіковано, облаштовано водопровід,замінено вікна. Матеріальну допомогу в облаштуванні будинку надавали її батьки, вона займалася вихованням маленьких дітей. [PERSON] пояснила, що за час перебування відповідача в зоні АТО вона займалася будинком, наймала робітників для проведення ремонту опалення, водопостачання тв. вирішення інших побутових питань. На теперішній час вона одноособово несе витрати по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку. [PERSON] зазначає, що її колишній чоловік постійно говорить їй, що вона не має жодних прав на цей будинок, не дозволяє приїздити її матері, яка може надати допомогу. Позивач [PERSON] вважає, що вартість спірного будинку істотно зросла, оскільки вона брала і до теперішнього часу бере участь в утриманні будинку, доглядає за ним, будинок придбавався для родини, яка на той час чекала на народження другої дитини. [PERSON] звернувся з зустрічним позовом в якому просив визнати 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2003 року зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 вересня 2019 року. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 вересня 2006 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради належала однокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.85). На підставі договору купівлі - продажу від 16 вересня 2009 року вказану квартину продано за 110 500 грн. (а.с.77). Цього ж дня між [PERSON] , який діяв від себе та від імені малолітнього сина [PERSON] та [PERSON] з іншого боку укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] . Вартість будинку на час придбання 60 000 грн. (а.с. 78, 79-82). [PERSON] зазначає, що хоча будинок і придбано під час перебування в шлюбі, але 1/2 частка будинку не є спільною сумісною власністю подружжя, а це його особиста приватна власність, оскільки придбана за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому частки квартири, тому вказана1/2 частка спірного житлового будинку є його особистою приватною власністю в розумінні ч.1 ст. 57 СК України. Звернення з зустрічним позовом мотивовано тим, що на теперішній час виник спір у колишнього подружжя щодо поділу 1/2 частки будинку, яку [PERSON] вважає особистою приватною власністю та з метою уникнення подібного спору в майбутньому та можливістю самостійно в подальшому розпоряджатися ним. Крім того, [PERSON] зазначає, що він повністю виконує свій обов`язок, щодо утримання дітей, сплачує аліменти, присудженні до стягнення на підставі судового наказу, тому відсутні підстави відійти від рівності часток подружжя. Оскілки [PERSON] має пільги, надані йому Державою як учаснику бойових дій, то його колишня дружина, сплачуючи за комунальні, користувалася його пільгами. Також [PERSON] наполягав на тому, що ремонтні роботи в будинку проведено за рахунок коштів, які залишилися від продажу квартири. Сторони не заперечують, що від часу придбання будинку до виникнення спору значно збільшилася його вартість за рахунок проведених поліпшень, в тому числі, проведення комунікацій, заміни вікон, дверей, пере облаштування, здійснених ремонтних робіт. Вказані роботи проводилися під час перебування в шлюбі. Різниця між вартістю проданої квартири та ціною придбаного будинку витрачена на облаштування будинку. В той же час жодною із сторін не надано доказів на підтвердження вартості проведених робіт з метою оцінки змін, що відбулися. Сторони не дійшли згоди, щодо вартості витрат, понесених у зв`язку із облаштуванням будинку. Від проведення судової будівельно - технічної експертизи сторони відмовилися. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою від 09 липня 2020 року провадження в справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. На підставі ухвали суду від 31 серпня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] 12 жовтня 2020 року звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати особистою приватною власністю 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Цього ж дня 12 жовтня 2020 року [PERSON] подав відзив на позов [PERSON] , в якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] [PERSON] 23 жовтня 2020 року надала відповідь на відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] та підтримала обставини, викладені в її позові. Під час розгляду справи позивач відмовилася від частини вимог, щодо визнання за нею право власності на відповідну частину земельної ділянки. Обставини справи, встановлені судом Сторони 20 грудня 2003 року зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 вересня 2019 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7 -8,12,13). Донька сторін [PERSON] , [INFO] є дитиною інвалідом та мешкає разом з матір`ю(а.с.11,14). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 вересня 2006 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.85). Відповідно до договору купівлі - продажу від 16 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. вказану квартиру продано за 110 500 гривень (а.с.77). Цього ж дня між [PERSON] , який діяв від себе та від імені малолітнього сина [PERSON] та [PERSON] з іншого боку укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] .. Вартість будинку на час придбання становить 60 000 гривень (а.с. 78, 79-82). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 08 жовтня 2020 року зареєстрований на праві спільної часткової власності по 1/2 частки за [PERSON] та [PERSON] (а.с.81-82). За договором купівлі- продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідченого нотаріусом, [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках по 1/2 кожний житловий будинок літ. А -1 житловою площею 15,6 кв.м, загальною площею 41 кв.м., літню кухню літ. Б, сарай літ.Е, огорожа 1-2. Судом встановлено і не оспорюються сторонами, що на час розгляду справи спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А1-1, прибудови літ.а, житловою площею 34,7 кв., загальною 67,8 кв.м, свердловини №4, зливної ями № 5, льоху літ ап, навіс літ. Д, сарай літ. Е, огорожа 1-3. Таким чином, вбачається, що загальна та житлова площа будинку літ. А-1 збільшилася на 19,1 кв.м, а загальна - на 26,8 кв.м, добудовано прибудову літ А1-1, навіс літ. Д,прибудову літ.а, зливну яму № 5, свердловину № 4. Сторони за час перебування в шлюбі провели ремонтні роботи в будинку, замінені вікна, будинок газифіковано, влаштовано водопостачання та водовідведення, але доказів на підтвердження вартості виконаних робіт сторони не надали. Також сторонами не надано доказів, щодо прийняття в експлуатацію побудованих прибудов та надвірних споруд. Мотивувальна частина Позиція суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1 та 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.ст. 78, 79 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913 статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766, який набрав чинності 12 червня 2012 року. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого державного житлового фонду змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житлове приміщення, набуте внаслідок безоплатної передачі його одному з подружжя із державного житлового фонду, у тому числі приватизації, визнавалось спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке житлове приміщення належало до особистої приватної власності дружини або чоловіка, який використав своє право на безоплатне отримання частини державного житлового фонду. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18) та від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17 (провадження № 61-833св20). Таким чином, суд доходить до висновку, що оскільки 1/2 частка спірного житлового будинку 16 вересня 2009 року придбана за особисті кошти [PERSON] , які він отримав від продажу належної йому частки в приватизованій квартирі, то це майно належить до його особистої приватної власності на підставі ст. 57 СК України та не є спільною власністю подружжя. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Cудом встановлено та сторонами не оспорювалося, що [PERSON] використано право на приватизацію за місцем свого мешкання, тому вона не приймала участі у приватизації квартири [ADDRESS] . Разом з тим, сторони не оспорювали, що від часу придбання будинку до моменту виникнення спору збільшився обсяг нажитого майна, оскільки будинок приведено в належний стан, збільшилася житлова та загальна площа будинку, проведено комунікації, ремонтні роботи, внаслідок чого суттєво збільшилася його вартість. Однак, сторони не надали доказів на підтвердження збільшення дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи, не вдалося встановити обсяг вкладень кожного з подружжя у збільшення об`єму спільного майна. Суд не може задовольнити зустрічний позов [PERSON] про визнання 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] його особистою приватною власністю, так як в судовому засіданні достовірно встановлено, що з часу придбання та на час розгляду справи майно, придбане в 2009 році значно збільшилося в об`ємі, внаслідок чого суттєво змінилася його вартість. Позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів того, що коштів, які залишилися після продажу квартири, було достатньо для збільшення вартості майна, його поліпшення в період шлюбу з [PERSON] , а від проведення судової будівельно - технічної експертизи сторони відмовилися. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] , що саме за різницю коштів між продажем квартири і придбанням будинку здійснено будівельні роботи. Таким чином, на теперішній час не можливо встановити правовий статус зроблених прибудов, через відсутність дозвільних документів на будівлі, що були побудовані сторонами в період шлюбу та прийняття їх в експлуатацію, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання, щодо визначення права спільної часткової власності подружжя та поділу майна. Щодо судових витрат Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи, що позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору, вказані витрати слід віднести на рахунок Держави, що не суперечить вимогам ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed