Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Наприкінці жовтня 2013 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який вказувала, що в листопаді 1999 року її батько, [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,10 га в [ADDRESS] У вересні 2000 року батько отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №015208. Вказану ділянку у 2010 році батько їй подарував, а вже у червні 2011 році вона отримала державний акт на земельну ділянку на власне ім'я. Вказувала, що на час будівництва нею паркану, на земельній ділянці Відповідачки, біля спільної межі були складовані будівельні матеріали, які, як вона вважала, знаходяться на земельній ділянці, належній відповідачці [PERSON], а тому здійснила встановлення паркану впритул до складованих будівельних матеріалів. В подальшому, весною 2013 року, при проектуванні фасадної частини огорожі, нею було виявлено невідповідність розмірів земельної ділянки зі сторони [ADDRESS] до державного акту. Вказує, що відповідачка зробила складування будівельних матеріалів, з їх частковим знаходженням на належній їй земельній ділянці і це порушення на час будівництва вона візуально встановити на мала можливості. Однак, після виявлення даного порушення, вона звернулася до відповідачки з вимогою звільнити частину земельної ділянки біля спільної межі, однак та жодним чином не відреагувала на її пропозицію. З огляду на викладене позивач вважає, що порушені її права та охоронювані законом інтереси, які підлягають захисту в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали і просять їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні та представник третьої особи заперечили проти пред'явленого позову, просили суд відмовити у позову повністю. Заслухавши учасників цивільного процесу, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Частиною 2 статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Судом встановлено, що 3 листопада 1999 року батько позивачки, [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,10 га в [ADDRESS] 4 вересня 2000 року він отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №015208, а 15 жовтня 2009 року [PERSON] отримав довідку №691 про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці - 3210500000:13:001:0092(а.с.150-151, 158). 30 липня 2010 року [PERSON] подарував вказану земельну ділянку позивачці(а.с.148). 23 червня 2011 року, [PERSON] отримала державний акт на земельну ділянку, серії ЯЛ В51809, кадастровий номер 3210500000:13:001:0092. Земельна ділянка площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS](а.с.6). Суміжним землевласником позивачки являється відповідачка по справі - [PERSON] у якої на праві власності знаходиться земельна ділянка площею 0,0469 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] Право власності на земельну ділянку [PERSON] підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №561009, виданим 01 червня 2011 року, кадастровий номер - 3210500000:13:001:0101 (а.с.14). З пояснень позивачки та її представників вбачається, що на час будівництва [PERSON] паркану, на земельній ділянці відповідачки, біля спільної межі були складовані належні [PERSON] будівельні матеріали. При цьому позивачка вважала, що ці матеріали знаходяться на земельній ділянці відповідачки, а тому [PERSON] здійснила встановлення паркану впритул до складованих будівельних матеріалів. На весні 2013 року, при проектуванні фасадної частини огорожі, було виявлено, що розмір земельної ділянки [PERSON] зі сторони [ADDRESS] фактично складає 25,88 м. тоді, як згідно державного акту цей розмір складає 26,65 м. Після проведення замірів фактичного розміру земельної ділянки був виготовлений зведений план земельних ділянок, належних сторонам. При замірах було встановлено, що належна [PERSON] земельна ділянка зменшилася на 8 м. кв., а земельна ділянка [PERSON] збільшилася на 53 м. кв. Викладене повністю підтверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 28 серпня 2013 року (а.с.129-132), а також зведеним планом земельних ділянок (а.с.195). Окрім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка являється суміжним користувачем земельної ділянки з позивачкою, повідомила суду, що не має жодних претензій до [PERSON], з нею вона узгодить всі питання з приводу перенесення паркану. Вказувала, що під час виділення земельної ділянки відповідачці депутат міської ради наполягав аби вона та [PERSON] спільно домовились з [PERSON], щоб відсунути власні паркани, аби збільшити земельну ділянку відповідачки [PERSON] Вважає, що вказана обставина являється причиною накладення земельних ділянок. Згідно вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 126 Земельного кодексу України встановлює, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно вимог частин 1,2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до вимог частин 1,2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Тому позов слід задовольнити. Також, відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір та понесені витрати на правову допомогу.

Outcome: approved