Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Новокаховським міським судом Херсонської області 18.07.2016 р. було ухвалено рішення по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Макси-Трейд» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків, про відому у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. 21.07.2016 р. від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про винесення додаткового рішення по справі щодо стягнення з ТОВ «Макси-Трейд» на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, питання про яке не вирішено під час ухвалення рішення. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 220 ЦПК України, присутність сторін при вирішенні питання щодо ухвалення додаткового рішення не є обов'язковою, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, судове засідання слід проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення з приводу вказаних обставин. За змістом п.2 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 18.07.2016 р. у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Макси-Трейд» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків, відмовлено за пропуском строку позовної давності. Судом встановлено, що [PERSON] представляла інтереси [PERSON] у судовому засіданні на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13.05.2014 р. відповідно до якої, їй надано право бути представником у будь-якому суді з усіма правами наданими стороні, яку вона представляє за дорученням. [PERSON] зареєстрована, як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію від 02.09.1998 року зі змінами від 04.09.2008 року та в обгрунтування витрат на правову допомогу надала витяг з акту виконаних робіт віл 05.05.2016 року. У частині 1 ст.59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Конституційний Суд України визначив, що «право на правову допомогу це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги» (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №13-рп/2000 від 16 листопада 2000 р.( справа про право вільного вибору захисника)). Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Стаття 59 Конституції України у частині другій встановлює, що для надання правової допомоги під час вирішення справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Хто є фахівцем у галузі права законодавцем ще не визначено. ЦПК України зазначає, що ці питання врегульовуються спеціальним законом, якого ще не прийнято. Представник особи, яка бере участь у справі, за дорученням, як у даному випадку діяла [PERSON] в інтересах [PERSON], має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено статтями 26, 42 ЦПК України, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. Стаття 79 ЦПК України не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді. Також необхідно зазначити, що абзацем 6 пункту 12 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що у разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК України за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів за надання правової допомоги є такими, що не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved