Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 15-502/337 на суму 12000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 12.06.2011 року. В забезпечення виконання зобовязання, 13.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» та [PERSON] був укладений договір поруки № 337/1, відповідно до якого [PERSON] зобовязався нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 15-502/337 від 16.06.2008 року. У звязку з порушенням умов кредитного договору банк у 2008 році звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. Так, 12.11.2008 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області був виданий судовий наказ відповідно до якого солідарно стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» заборгованість за кредитний договір № 15-502/337 в розмірі 16998,78 грн. На цей час судовий наказ знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі. В той же час, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» вважаючи, що зобовязальні відносини між сторонами не припинилися, продовжував нараховувати відсотки, комісію та пеню за невиконання умов кредитного договору, розмір яких за період з 31.10.2008 року по 15.11.2016 року становить 224242,48 грн. з яких 174647,66 грн. пеня. Так як пеня значно перевищує розмір заборгованості, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 91864,82 грн., з яких 42270,00 грн. пені. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, та просив суд їх задовольнити. При цьому вказав на відсутність підстав для застосування позовної давності. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в позові із застосування строків позовної давності, подали письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 15-502/337 на суму 12000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 12.06.2011 року. Так відповідно до п. 3.3. кредитного договору, позичальник повертає кредит щомісячно в термін з «1» по «10» число кожного місяця згідно з графіком зниження заборгованості за кредитним договором відповідно до Додатку № 1, який є невідємною частиною цього договору. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору видача кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 13.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 337-1 відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору поруки, сторони цього договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником за кредитним договором. Сторони цього договору встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком на всю суму заборгованості. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Обгрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на те, що у звязку з невиконанням відповідачами зобовязань за кредитним договором № 15-502/337 від 13.06.2008 року за період з 31.10.2008 року по 15.11.2016 року виникла заборгованість в розмірі 91864,82 грн., з яких 22320,00 грн. прострочена заборгованість комісії (п. 4.7. договору кредиту); 27274,82 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам (п. 4.9. договору кредиту); 42270,00 грн. - пеня, нарахована за період з 16.11.2015 року по 15.11.2016 року. Разом з тим суд звертає увагу на наступне. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.ст. 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як встановлено в ході судового розгляду, що сторони визначили як строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором, кінцевий строк повернення кредиту - до 12.06.2011 року (п. 3.2. кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 573,33 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди, періодом сплати вважати період з «01» по «10» число кожного місяця (п.п. 3.3. кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Таким чином слід прийти до висновку, що поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Розглядаючи цей спір судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як передбачено в п.п. 3.5., 3.8. кредитного договору, що невиконання зобовязання по погашенню заборгованості в строк, визначений договором, дає право банку вимагати дострокового погашення кредиту в повній сумі. Вимогу банку про дострокове повернення кредиту позичальник зобовязаний виконати протягом трьох банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги банку. Так судом також встановлено, що у звязку порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» 23.10.2008 року надіслав відповідачу письмову вимогу № 401 із вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також комісії та штрафних санкцій протягом трьох банківських днів з дня отримання вимоги. Зазначену вимогу відповідач отримав в жовтні 2008 року. Крім того також встановлено, що в листопаді 2008 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. Зі змісту заяви ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» про видачу судового наказу також слідує, що банком скеровувалися письмові вимоги відповідачам із вимогами про повернення суми кредиту в повному обсязі, проте такі не були виконані. Так, 12.11.2008 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області був виданий судовий наказ відповідно до якого солідарно стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» заборгованість за кредитним договором № 15-502/337 в розмірі 16998,78 грн. З огляду на зазначене слід прийти до однозначного висновку, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.п. 3.5., 3.8. ) використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів протягом протягом трьох банківських днів з дня отримання вимоги. При цьому якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Таким чином предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування, комісії та штрафних санкцій, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15. Додатково судом також встановлено, що у звязку з видачею Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області судового наказу від 12.11.2008 року, з [PERSON] здійснюється примусове стягнення заборгованості за кредитним договором з травня 2015 року. При цьому встановлено, що останній платіж спрямований на погашення заборгованості за кредитом добровільно був сплачений банку відповідачем 15.11.2013 року, що підтверджується квитанцією № 2 від 15.11.2013 року, та визнано сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. При цьому в ч. 3 ст. 264 ЦК України зазначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. У звязку цим судом встановлено, що хоча і відповідачем були вчинені дії, які б могли свідчили про переривання позовної давності (15.11.2013 року - остання оплата по кредиту), проте в будь-якому випадку, звертаючись до суду із цим позовом 21.12.2016 року, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» звернувся до суду з пропуском позовної давності. При цьому слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. В той же час, з моменту використання позивачем свого права достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, а відтак і зміни строку виконання основного зобовязання, тобто з жовтня-литопада 2008 року, до моменту надходження наступного платежу, спрямованого на погашення заборгованості за кредитом, тобто 30.12.2011 року, аналогічно пройшло більше трьох років, що однозначно свідчить про пропуск позовної давності позивачем. При цьому суд також враховує, що погашення боргу за кредитним договором в рамках примусового виконання судового наказу не свідчить про визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності. Таким чином встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом тільки 21.12.2016 року, будь-яких дій, які б свідчили про переривання позовної давності до вимоги позивачем вчинено не було, підстав для поновлення пропущеного строку позивач не навів, а тому банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того суд вважає за необхідне звернути і на наступне. Звертаючись до суду позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення заборгованості також з поручителя. Як було зазначено вище, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 13.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 337-1 відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань. Відповідно до п. 6.2. договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту його підписання та дії до повного виконання забезпеченого ним зобовязання. Будучи за своєю правовою природою зобовязанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У звязку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що договір поруки, в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, є такими, що припинив свою дію, що в будь-якому випадку виключає задоволення позову до поручителя в цьому спорі. Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 17.09.2014 року, справа № 6- 53 цс 14; постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанова від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанова від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15). З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт того, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» звернулося до суду за захистом порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed