Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Національна академія внутрішніх справ звернулась з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, повязаних з утриманням у навчальному закладі. Позивач зазначав, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 26 липня 2008 року № 714 відповідача [PERSON] було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справа (далі КНУВС), який відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів від 27 серпня 2010 року № 1709 реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС). 10 вересня 2008 року між КНУВС, Головним управлінням МВС України в Київській області (далі - ГУ МВС України) та [PERSON] укладено договір № Ко-16 про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого [PERSON] навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобовязувалася після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати повязані з утриманням у навчальному закладі. Наказом НАВС від 28 червня 2012 року № 375 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. Відповідно до умов договору № Ко-16, після здобуття вищої освіти, [PERSON] була направлена для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Київській області. Наказом ГУ МВС України в Київській області від 15 серпня 2013 року № 599 [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справа України за власним бажанням на підставі поданого нею рапорту. Таким чином, у порушення умов укладеного договору, відповідач з власної ініціативи звільнилася з органів внутрішніх справ України до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь НАВС вартість витрат, повязаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 31276 грн. 74 коп. та покласти на неї судові витрати у справі. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав і просив його задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заперечення на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що на момент укладення між позивачем і відповідачем договору про підготовку фахівця, сторони керувалися діючим на той час «Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції станом на 10 вересня 2008 року). Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216 було затверджено «Зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992», відповідно до яких направлення на три роки на роботу отримуватимуть, як і отримували раніше, лише випускники медичних закладів освіти, а щодо решти випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, такі вимоги втратили свою силу з прийняттям цієї постанови. Судом встановлено, що згідно наказу від 26 липня 2008 року № 714 відповідача [PERSON] було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (а.с.13). 10 вересня 2008 року між КНУВС, Головним управлінням МВС України в Київській області та [PERSON] укладено договір № Ко-16 про підготовку фахівця у КНУВС (а.с.11-12). Відповідно до цього договору, [PERSON] навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобовязувалася після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі. Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 28 червня 2012 року № 375 [PERSON] присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста (а.с.14). Наказом ГУ МВС України в Київській області від 15 серпня 2013 року № 599 [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справа України за власним бажанням на підставі поданого нею рапорту (а.с.15). Згідно із довідкою про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у НАВС, розмір фактичних витрат, повязаних з навчанням у навчальному закладі відповідача [PERSON] становить 31276 грн. 74 коп. (а.с.16). Із довідки про розрахунок фактичних витрат, повязаних з утриманням рядового міліції [PERSON] в НАВС за період її навчання з 01 вересня 2008 року по 28 червня 2012 року (а.с.17), вбачається, що фактичні витрати, повязані з: грошовим забезпеченням становлять 14367 грн. 73 коп. (довідка а.с.22-26); продовольчим забезпеченням 6284 грн. 65 коп. (довідка а.с.20); речовим забезпеченням 1844 грн. 23 коп. (довідка-витрат а.с.21); оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 8780 грн. 13 коп. (довідка а.с.17а-19), що разом складає 31276 грн. 74 коп. Звертаючись до суду із позовом про відшкодування витрат, повязаних з утриманням відповідача [PERSON] у навчальному закладі позивач виходив з наступного. Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ, який діяв на момент навчання та випуску [PERSON], випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Під час укладення договору між позивачем та відповідачем сторони керувалися «Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції станом на 10 вересня 2008 року). Відповідно до п. 8 Порядку № 992 випускники, які уклали угоди з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацьовувати за місцем призначення не менше трьох років. Пунктом 14 цього ж Порядку було передбачено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. У п. 3 Порядку № 992 було вказано, що Порядок, затверджений п. 1 цієї постанови, поширюється на осіб, які вступають до вищих навчальних закладів у 1996/97 навчальному році, крім осіб, що навчаються за спеціальностями педагогічного, медичного, юридичного, економічного і сільськогосподарського профілю, на яких дія зазначеного Порядку поширюється незалежно від часу вступу до вищого навчального закладу. Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216 було затверджено «Зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992», відповідно до яких пункт 3 Постанови викласти в такій редакції «Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю». Тобто обовязкове відпрацювання трирічного терміну залишилося лише за випускниками вищих медичних навчальних закладів, навчання яких здійснювалась за рахунок державного бюджету. Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, про відсутність підстав задоволення позову НАВС про відшкодування витрат за навчання, оскільки в діях відповідача [PERSON] відсутня її вина щодо порушення умов договору Ко-16, укладеного між КНАВС, ГУ МВС України та [PERSON] За таких підстав позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed