Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Одеська місцева прокуратура № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до Приморського районного суду м. Одеси 02.04.2015 року та просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь Одеської міської ради нежитлове приміщення [ADDRESS] , також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого зареєстроване право власності вищевказаних осіб. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року у справі № 1522/25779/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Одеська міська рада, про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року, задоволено позов [PERSON] та визнано за ним право власності на нежиле приміщення [NUMBER], загальною площею 152,4 кв. м, що розташоване у підвалі будинку [ADDRESS] . Після чого [PERSON] відчужив вказане нежитлове приміщення [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 07 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Одеська міська рада, про визнання права власності залишено без розгляду. Одеська міська рада як власник спірного нежитлового приміщення не приймала жодного рішення щодо передачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спірного нежитлового приміщення. Спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею Одеської міської ради та підлягає поверненню. Справа надійшла до провадження судді Шликова С.П. та ухвалою суду від 03.04.2015 року провадження у справі було відкрите. На підставі розпорядження №275/15 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Ільченко Н.А. та ухвалою від 22.10.2015 року прийнята до провадження. До суду 18.01.2017 року надійшли заперечення представника [PERSON] - [PERSON] , згідно яких вказала, що не можна погодитися з тим, що спірне приміщення належить до комунальної власності. Приміщення підвалу відноситься до допоміжного приміщення та належить співвласникам будинку. [PERSON] в особі представника [PERSON] 13.03.2017 року звернувся до суду з позовною заявою до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради та просить визнати недійсним свідоцтво про право власності [NUMBER] , видане 16.12.2005 року виконавчим комітетом ОМР про те, що нежитлові напівпідвальні приміщення по [ADDRESS] належать територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради. Позов мотивовано тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2002 року. Напівпідвальне приміщення загальною площею 141,8 кв. м, на яке Одеській міській раді видане оспорюване свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 16 грудня 2005 року, та нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 152,4 кв. м, розташоване в підвалі будинку [ADDRESS] , яке просить витребувати заступник прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 та Одеська міська рада, є одним і тим же приміщенням. Вказував, що спірне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням будинку [ADDRESS] , оскільки в ньому розміщені загальнобудинкові елементи інженерних комунікацій, що забезпечують обслуговування інженерних мереж будинку в цілому, та не є ізольованим. Крім того, у територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради ніколи не виникало право власності на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків, які належали на праві спільної власності власникам квартир та нежитлових приміщень того чи іншого житлового будинку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2017 року задоволено позов Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах в особі Одеської міської ради. Витребувано Ѕ частину нежитлового приміщення [NUMBER], загальною площею 152,4 кв. м, що розташоване у будинку [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] . Витребувано Ѕ частину нежитлового приміщення [NUMBER], загальною площею 152,4 кв. м, що розташоване у будинку [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 778473, на підставі якого зареєстровано право власності за [PERSON] та [PERSON] на нежитлове приміщення [NUMBER], загальною площею 152,4 кв. м, що розташоване у будинку [ADDRESS] . Вирішено питання судових витрат. У задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовлено. [PERSON] не погоджуючись з рішенням суду 05.07.2017 року подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2017 року апеляційну скаргу представника [PERSON] відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2017 року залишено без змін. Представник [PERSON] - [PERSON] не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції подала касаційну скаргу, в результаті розгляду якої постановою Верховного суду від 22.01.2020 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. Справа 20.02.2020 року надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана судді Шенцевій О.П. та ухвалою від 24.02.2020 року прийнята до провадження судді. Ухвалою від 08.10.2020 року суддею Шенцевою О.П. прийнято самовідвід при розгляді даної справи №522/6815/15-ц, в результаті чого справа 19.10.2020 року надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 21.10.2020 року справу прийнято до провадження судді Бондаря В.Я. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.11.2020 року. До суду 16.11.2020 року надійшла заява представника [PERSON] про поновлення строків позовної давності, відповідно до якої вказують, що право власності виникає з моменту його реєстрації, втім відсутні докази реєстрації права власності на підставі оспорюваного свідоцтва за територіальною громадою міста Одеси. В результаті проведеного підготовчого засідання 16.11.2020 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 08.12.2020 року, зобов`язано Департамент комунальної власності Одеської міської ради надати до суду для огляду свідоцтво про право власності та рішення на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності. У судовому засіданні 08.12.2020 року ухвалено попередити представника третьої особи щодо надання оригіналів документів, розгляд справи відкладено на 22.01.2021 року. До суду 22.01.2021 року надійшли письмові пояснення представника [PERSON] , відповідно до яких знаходження будинку на балансі КП «ЖКС «Фонтанський» не означає, що спірне допоміжне приміщення є комунальною власністю. Рішення про передачу спірного приміщення у комунальну власність суперечить Закону «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 2018 року, яким зареєстроване право власності на спірне приміщення за Одеської міською радою прийнято на підставі рішення у цій справі. У судовому засіданні 22.01.2021 року до представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради застосовано заходи процесуального примусу у вигляді попередження. Зобов`язано Департамент комунальної власності Одеської міської ради надати оригінал свідоцтва про право власності та документи, які слугували підставою для реєстрації права власності для огляду. Розгляд справи відкладено на 29.01.2021 року. У судовому засіданні 29.01.2021 року було задоволено клопотання представника виконавчого комітету Одеської міської ради про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 12.02.2021 року. В результаті проведеного судового засідання 12.02.2021 року представник Одеської місцевої прокуратури № 3 - Жигун І.В. просила відкласти розгляд справи. Клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 19.03.2021 року. У судовому засіданні представник Одеської місцевої прокуратури № 3 - Жигун І.В. та представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Коюда М.А. підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Заперечували проти позову третьої особи. Представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позову Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та підтримала повністю позов [PERSON] , просила його задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю. надіслала клопотання, яким просила проводити розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про безпідставність первісного позову та обґрунтованість позовних вимог третьої особи, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада, про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року, задоволено позов [PERSON] та визнано за ним право власності на нежиле приміщення [NUMBER], загальною площею 152,4 кв. м, що розташоване у підвалі будинку [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] відчужив вказане спірне нежитлове приміщення на користь [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 07 березня 2013 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада, про визнання права власності залишено без розгляду. Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста. На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року № 123, виконавчим комітетом Одеської міської ради видано територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради свідоцтво про право власності на нежилі напівпідвальні приміщення серії [NUMBER] від 16 грудня 2005 року, а саме: на нежилі приміщення напівпідвалу, загальною площею 141,8 кв. м, відображені у технічному паспорті від 26 жовтня 2001 року, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно експертного висновку № ЕD-2502-1-641.16 від 28 грудня 2016 року спірне нежитлове приміщення є допоміжним, оскільки в частині цього нежилого приміщення розміщені загальнобудинкові елементи інженерних комунікацій, які забезпечують технічне обслуговування інженерних мереж будинку [ADDRESS] в цілому. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним звернення 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) від 02 березня 2004 року у справі № 1-2/2004 встановлено, що у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартири (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень; допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, й власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Таким чином, спірне напівпідвальне приміщення належить співвласникам багатоквартирного будинку, тому не може належати територіальній громаді міста Одеси в особі Одеській міської ради, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Одеська міська рада просила застосувати позовну давність до вимог позиву третьої особи [PERSON] . При касаційному перегляді рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний суд вказав, що застосувавши до вимог [PERSON] наслідки спливу строку позовної давності, суди визначили початковий момент перебігу строку давності із дати видачі оспорюваного свідоцтва про право власності - 16 грудня 2005 року, проте не дослідили обставин про те, коли [PERSON] дізнався про порушення своїх прав, враховуючи, що лише у березні 2016 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради вперше долучив до матеріалів цієї справи свідоцтво про право власності на спірне приміщення. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вказує представник [PERSON] він об`єктивно не міг знати про видання та існування оспорюваного свідоцтва, оскільки таке свідоцтво долучено до матеріалів справи 15.10.2015 року. Дійсно з матеріалів справи вбачається, що оспорюване свідоцтво вперше долучено до справи 15.10.2015 року (т.1 а.с.112). Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач жодного доказу реєстрації права власності на нежитлове напівпідвальне приміщення в будинку [ADDRESS] не представив. Відзначення про виникнення права власності ще в 1992 році не приймаються судом до уваги, адже спірне приміщення відноситься до допоміжного, як визначено у висновку експерта. Наказом Міністерства юстиції N 7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» установлено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №510-11/55 від 16.02.2021 року, комунальне підприємство не володіє відомостями щодо реєстрації права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.12.2005р. серії [NUMBER] на підпідвальне приміщення, розташоване у будинку [ADDRESS] . Також відсутні будь-які докази передачі приміщення в оренду ГО «Одеський добровільний загін рятувальників», щоб могло сприяти дізнанню [PERSON] про порушення його прав. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Позивач [PERSON] довів, що він не знав та не міг знати про порушення свого права раніше, ніж було долучено свідоцтво до матеріалів справи, тобто 15.10.2015 року. [PERSON] був присутній у судовому засіданні 20.01.2016 року. Позовну заяву [PERSON] подав до суду 13.03.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. З огляду на вищевикладене суд вважає, що строк позовної давності [PERSON] не пропустив, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] , у зв`язку з застосуванням строків позовної давності. Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року відзначив, що від правильного застосування норм про позовну давність до вимог зустрічного позову залежить вирішення й первісного позову. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності щодо володіння, користування і розпорядження об`єктами комунальної власності; об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилученими у територіальних громад та передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади чи відповідного рішення ради чи уповноваженого органу. Як відзначено вище, задовольняючи позов [PERSON] суд виходить із того, що спірне напівпідвальне приміщення, загальною площею 141,8 кв.м. у будинку [ADDRESS] є допоміжним та належить всім співвласникам квартир у будинку [ADDRESS] , тому не може відноситься до комунальної власності. За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у випадку, коли воно вибуло з володіння поза його волею іншим шляхом. Одеська міська рада не є власником приміщення, тому вимоги первісного позову задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: approved