Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Одеський національний\~медичний університет\~звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~та просив\~стягнути з\~відповідача витрати\~пов`язані\~з навчанням\~ [PERSON] ,\~у вищому\~навчальному закладі\~в сумі\~65164,00\~грн.,\~та виплаченої\~стипендії в\~сумі 14697,57\~грн.,а також судові витрати. В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідач 07.07.2009 року була зарахована до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклала угоду № 254 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого абітурієнт отримує вищу освіту безкоштовно). У 2015 році [PERSON] закінчила Університет та отримала розподіл для проходження інтернатури до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини села Виноградівка Арцизького центру первинної медико-санітарної допомоги Управління охорони здоров`я Одеської області державної адміністрації, на посаду лікаря-загальної практики - сімейного лікаря. 03.08.2015 р. [PERSON] була прийнята на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури, та 31.07.2017 р. була звільнена з посади лікаря-інтерна, у зв`язку з закінченням інтернатури, [PERSON] відмовилась відпрацьовувати 3 роки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму витрат на\~навчанняз відповідача. 11.09.2019 р. представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач позов не визнає, вважає позовні вимоги безпідставними, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що позивач посилається на угоду № 254 від 07.07.2009 року, яка не відповідає ст. 207 ЦК України, а саме від імені навчального закладу укладалась ректором [PERSON] , але не містить його підпису, замість якого проставлений штамп «Узгоджено» із зазначенням посади «Перший проректор», підпису невстановленої особи без його розшифрування, та дати. Крім того, просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача щодо стягнення витрат на навчання з відповідача, у зв`язку з тим, що [PERSON] закінчила навчальний заклад у 2015 р. та отримала диплом про вищу освіту, отже станом на 2019 р. сплив трирічний строк позовної давності. 01.10.2019 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до якого позивач заперечує щодо відзиву відповідача, а саме зазначає, що строк позовної давності не може бути застосований до зазначеного спору, у зв`язку з тим, що [PERSON] закінчила навчальний заклад у 2015 р. та згідно з частиною другою\~статті 52\~Закону України\~«Про освіту»\~від 23\~травня 1991\~року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, отже угода діє до закінчення трирічного терміну відпрацювання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що відповідач [PERSON] 07.07.2009 року була зарахована до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа», уклала угоду № 254 про навчання за кошти державного бюджету з зобов`язанням після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого абітурієнт отримує вищу освіту безкоштовно) (а.с. 8-9). У 2015 році [PERSON] закінчила Університет та отримала розподіл за направленням для проходження інтернатури до АЗПСМ с. Виноградівка КУ «Арцизький центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря-загальної практики - сімейного лікаря (а.с. 10, 11). 10 січня 2018 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускника [PERSON] було направлено лист з вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу (згідно розподілу), місця працевлаштування (а.с. 15). 09 липня 2018 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускника [PERSON] було направлено лист з вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу (згідно розподілу), місця працевлаштування (а.с. 16). 09 липня 2018 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на ім`я головного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини села Виноградівка Арцизьського центру первинної медико-санітарної допомоги з запитом стосовно випускниці 2015 року [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до листа директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизьської районної ради Одеської області» від 07.08.2018 р., [PERSON] після закінчення інтернатури відмовилась відпрацьовувати три роки. З 01.08.2017 року i по теперішній час [PERSON] в комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизьської районної ради Одеської області» не працює (а.с. 18). Згідно Акту\~ревізії фінансово-господарської\~діяльності Одеського\~національного медичного\~університету за\~період з\~01.05.2015\~року по\~01.06.2018\~року,\~що складено\~Державною аудиторською\~службою України\~23.07.2018\~року за\~№ 04-21/12,\~внаслідок неприбуття\~випускників для\~подальшого працевлаштування\~та не\~відпрацювання протягом\~трьох років\~в державному\~секторі народного\~господарства,\~а також\~невідшкодування ними\~вартості навчання\~та отриманої\~стипендії порушено\~порядок працевлаштування\~випускників,\~визначений Указом\~Президента України\~«Про заходи\~щодо реформування\~системи підготовки\~спеціалістів та\~працевлаштування випускників\~вищих навчальних\~закладів» віл\~23.01.1996\~№ 77/96,\~Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 22\~серпня 1996\~р.\~№ 992\~«Про Порядок\~працевлаштування випускників\~вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», Наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~України №\~367\~від 25.12.97\~«Про затвердження\~Порядку працевлаштування\~випускників державних\~вищих медичних\~(фармацевтичних)\~закладів освіти,\~підготовка яких\~здійснювалась за\~державним замовленням». Згідно Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, що складено Державною аудиторською службою України 23.07.2018 року за № 04-21/12 встановлено, що [PERSON] до працевлаштування не приступила (а.с. 19-24). Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 рік сума витрат на навчання [PERSON] , (без урахування стипендіального фонду) складає 65164,00 грн. Згідно з розрахунками Університету за період навчання з 2009 року по 2015 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 14997,52 грн. Укладаючи угоду з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов`язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менш ніж три роки (замість чого отримують вищу освіту безкоштовно). Вступаючи, на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності проходження інтернатури та відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Відповідно до п. 1.1 Положення Міністерства охорони здоров`я України про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюєтеся кваліфікація лікаря (провізора) спеціаліста певного фаху. Інтернатура проводитися в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти (надалі вищих закладів освіти) та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я (п. 1.4 Положення). Відповідно до п. 2.2.3, Угоди № 254, студент зобов`язуєтеся прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років відшкодовувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку. Відповідно до п. 2.2.5. Угоди № 254 студент, що вступив до Університету за цільовим направленням УОЗ, незалежно від умов, після закінчення університету зобов`язуєтеся відпрацьовувати за місцем призначення згідно з направленням не менше трьох років. Відповідно до п. 5.1 Угоди № 254, за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством. Частиною першою\~статті 509 ЦК України\~визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої\~стаття 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином\~відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами\~(стаття 629 ЦК України). Відповідно до\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Одеського Національного медичного університету, за місцем направлення [PERSON] після закінчення інтернатури відмовилась відпрацьовувати три роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 07.07.2009 р. № 254 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Згідно з частиною другою\~статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою\~статті 52\~Закону України\~«Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 07.07.2009 р. № 254), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 22\~серпня 1996\~року №\~992\~\~«Про\~порядок працевлаштування\~випускників вищих\~навчальних закладів,\~підготовка яких\~здійснювалася за\~державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою 07.07.2009 р. № 254) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~судам роз`яснено: оскільки\~Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Частиною третьою статті 8\~ЦПК України\~2004\~року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Відповідно до статті 150\~Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 17 жовтня 2018 року у справі № 645/4438/16-ц (провадження № 61-12032св18), від 31 жовтня 2018 року у справі №\~607/3681/17-ц 9провадження № 61-26840\~св 18). Згідно з частиною четвертою статті 263\~ЦПК України при\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного Суду. Статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст.\~124,\~129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед\~законом\~і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені\~законом\~способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України,\~судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1921,00 грн. сплаченого судового збору, відповідно до платіжного доручення. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved