Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що постановою Марківського районного суду від 04.03.2013 у справі № 1-129/11 дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України, в тому числі щодо нього. Згідно рішення Біловодського районного суду від 13.05.2013 у справі № 408/354/13-ц відповідач був зобов`язаний сплатити на його користь борг в загальній сумі 65947,59 грн. Виконавчий лист згідно рішення суду ним був наданий для примусового виконання до виконавчої служби. За період примусового виконання з відповідача частково стягнуто борг, а саме відшкодування моральної шкоди і три відсотки річних, а заборгованість в основній сумі боргу на 01.10.2016 залишилась - 59391,22 грн. Ухвалою від 06 квітня 2020 року у справі було відкрите провадження та в ній було призначене підготовче судове засідання. Сторонам визначені строки для подання заяв по суті справи з необхідними доказами. 22 лютого 2021 року була винесена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення її до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач не змінив своє позиції з часу підготовчого провадження, позов підтримав, пояснив, що розрахунок заборгованості проводився виключно з остатку заборгованості, яку відповідач не погасив за рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року. Дану заборгованість відповідач погасив у повному обсязі лише 03 лютого 2018 року. Відповідач відзив на позов не надавав, однак позов не визнав, про цьому постійно наголошував, що позивач в усьому обманює. Зазначав, що позивач пропустив строк позовної давності, а також стверджував, що не визнає позов тому, що положення ст. 625 ЦК України не розповсюджується на зобов`язання, які виникли за рішенням суду. Крім того відповідач повідомив, що постанова Марківського районного суду Луганської області від 04 березня 2013 року скасована. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке. Із позовної заяви, пояснень позивача та наданих ним до позову документів судом встановлено, що підставою позову є непогашення вчасно відповідачем в повному обсязі боргу за рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року у справі № 408/354/13-ц (а.с. 7-10), який (чого не заперечувалось [PERSON] ) станом на 01 жовтня 2016 року складав в загальному розмірі суму 59391,22 грн. Даний борг відповідач погашав різними сумами у період з 01 жовтня 2016 року по 03 лютого 2018 року, про що свідчать надані позивачем копії платіжних документів (а.с. 14-29), тобто борг у повному обсязі за вказаним вище судовим рішенням [PERSON] перед позивачем погасив лише 03 лютого 2018 року (в суді відповідач підтвердив сплату останнього платежу за рішенням саме 03.02.2018). Наявність станом на 01.10.2016 непогашеного богу перед позивачем є простроченням грошового зобов`язання відповідача перед позивачем. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши розрахунок заборгованості (а.с. 11-13), враховуючи, що відповідач не надав своїх заперечень щодо його помилковості, не виказував таких сумнівів під час судового розгляду, а навпаки заявляв, що позивач має вправно рахувати, у суду не виникає сумнівів в його правильності, тому вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суму втрат від інфляції у розмірі 7942,76 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 1627,05 грн. підлягають задоволенню. Суд вважає заперечення відповідача стосовно незастосування до виниклих між сторонами відносин ст. 625 ЦК України такими, що не підлягають уваги з таких причин. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). А тому приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказане свідчить, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18). Також неспроможними є й твердження відповідача, що позивач пропустив строк позовної давності. Так, на відносини, що склалися між сторонами розповсюджується загальна позовна давність. Позивач просить стягнути суми втрат та трьох відсотків від простроченої суми за період з 01.10.2016 по 03.02.2018. Із позовом [PERSON] звернувся до суду 01 жовтня 2019 року, тобто в межах загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Суд також не бере до уваги повідомлення відповідача стосовно того, що постанова Марківського районного суду Луганської області від 04.03.2013, на підставі якої потім було ухвалене рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року, скасована, оскільки даному факту не надано доказів. Крім того даний факт не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки останнє судове рішення набрало законної сили і не скасоване, а отже підлягало обов`язковому виконанню відповідачем. В силу закону позивач звільнений від сплати судового збору за звернення з цим позовом до суду, а оскільки його вимоги задоволені в повному обсязі, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved