Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 28 травня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У січні 2015 року ФОП [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 квітня 2012 року між ним та [PERSON] був укладений договір оренди землі з кадастровим номером [NUMBER] площею 6,8283 гектара (далі - га). Вказаний договір було зареєстровано у Реєстраційній службі Розівського районного управління юстиції Запорізької області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 11 травня 2013 року за №3668977. Після укладення вказаного договору оренди позивачу стало відомо, що 03 квітня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вектор» був вже укладений договір оренди на ту ж саму земельну ділянку, який був зареєстрований 12 червня 2009 року у Розівському відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - Розівський відділ ЗРФ ДП «Центр ДЗК»). Позивач ФОП [PERSON] вважає, що договір оренди, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вектор» є недійсним в силу статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так як державну реєстрацію вказаного договору проведено всупереч Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073, та Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, який затверджено наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року №174. Крім того, оспорюваний договір є недійсним в силу ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вектор» без попереднього розірвання договору оренди землі від 24 вересня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо тієї самої земельної ділянки. На переконання позивача, наявність оспорюваного договору порушує його право на оренду вищевказаної земельної ділянки відповідно до умов договору оренди землі від 20 квітня 2012 року. Позивач ФОП [PERSON] був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки, в судове засідання не з'явився. Разом з тим, позивач письмово прохав розглянути справу за його відсутності та за участі його представника [PERSON], повідомивши судові про те, що він підтримує доводи поданої заяви. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги ФОП [PERSON] по тих підставах, які були вказані в заяві, надав відповідні пояснення, позов прохав задовольнити. Відповідач ТОВ «Агро-Вектор» був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання представником судової повістки. Разом з тим, відповідач заявив клопотання про розгляд справи за відсутності його представників. У письмових запереченнях представник відповідача [PERSON], як директор товариства, зазначив, що відповідач ТОВ «Агро-Вектор» позов не визнає, так як оспорюваний договір оренди, укладений між товариством та [PERSON], було зареєстровано відповідно до норм діючого законодавства. При цьому, договір оренди землі від 24 вересня 2007 року, укладений між [PERSON]. та [PERSON], як фізичною особою - підприємцем, було припинено у зв'язку із припиненням останнім підприємницької діяльності 28 грудня 2007 року. Відповідач [PERSON] був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки, однак в судове засідання не з'явився. Разом з тим, відповідач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. У письмовій заяві повідомив судові про те, що він не заперечує проти позову без наведення обґрунтування своєї позиції. [PERSON], як третя особа без самостійних вимог, був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки, однак в судове засідання не з'явився. У письмовій заяві прохав в задоволенні позову відмовити. Управління Держземагентства у Куйбишевському районі, як третя особа без самостійних вимог, було повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, однак представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки судові не повідомив. Від третьої особи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без участі її представника не надходило. Враховуючи обставини, пов'язані з неявкою в судове засідання позивача ФОП [PERSON], представника відповідача ТОВ «Агро-Вектор», відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON] і представника третьої особи Управління Держземагентства у Куйбишевському районі, розгляд справи проведено судом за відсутності зазначених осіб, що не суперечить положенням стст.27,158,169 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши позицію відповідачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції закону на час укладення оспорюваного договору) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та ст.18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту такої реєстрації. Порядок державної реєстрації договорів оренди землі затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073, а відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу ст.106 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельним ресурсам покладено обов'язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок. Не зареєстрованим у встановленому законом порядку, договір не є укладеним. За положеннями п.2 цього Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №053489 від 20 вересня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №213, [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 6,83 га, яка розташована на території Азовської сільської ради Розівського району Запорізької області. 03 квітня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вектор» укладено договір оренди землі, згідно умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування вищевказану земельну ділянку. Пунктами 8 і 44 договору оренди передбачено, що земельна ділянка надається в оренду строком на 10 років з дати набрання чинності цього договору - з моменту підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до акту прийому-передачі від 12 червня 2009 року [PERSON] передав, а ТОВ «Агро-Вектор» прийняв земельну ділянку площею 6,8300 га у тимчасове платне користування на умовах оренди. 12 червня 2009 договір оренди землі від 03 квітня 2009 року зареєстровано у Розівському відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040927900017. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Також недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. ФОП [PERSON], звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами по справі - [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор», послався на те, що реєстрація цього договору оренди не була здійснена через порушення відповідного порядку - Порядку державної реєстрації договорів оренди землі. Крім того, на думку позивача, відповідно до ст.228 ЦК України правочин, укладений між [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор», порушує публічний порядок. Разом із тим, за змістом ст.215 ЦК України та пп.5,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Тобто ЦК України розрізняє два види недійсних правочинів: нікчемні (недійсність яких прямо встановлена законом) та оспорювані (недійсність яких прямо законом не встановлена, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Однак у разі нездійснення державної реєстрації правочину, якщо правочин підлягає такій реєстрації, за змістом ст.640 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі [PERSON] з ТОВ «Агро-Вектор», правочин не є вчиненим. Також правочин, який не є вчиненим, не може бути визнаний судом недійсним або нікчемним. За таких обставин відсутність державної реєстрації оспорюваного договору оренди землі між [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор», може свідчити про не укладення такого правочину, а тому суд у своєму рішенні не може встановити нікчемність цього правочину на підставі ст.228 ЦК України, а також визнати його недійсним. Крім того як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Позивачем не доведено наявності передбачених ст.228 ЦК України підстав нікчемності оспорюваного договору оренди, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор». Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ФОП [PERSON] в цій частині. Щодо тверджень ФОП [PERSON] про те, що наявність оспорюваного договору порушує його право на оренду земельної ділянки відповідно до умов договору оренди землі від 20 квітня 2012 року, укладеного між ним та [PERSON], то на переконання суду, вони є необґрунтованими та надуманими. Так, згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Разом із тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як вже зазначалося вище, відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На наведені положення закону позивач належної уваги не звернув, не врахував, що позов заявлено щодо дійсності договору, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор», стороною якого ФОП [PERSON] не є. Крім того, рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2014 року, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 20 квітня 2012 року, кадастровий номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], зобов'язано Реєстраційну службу Розівського районного управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію права оренди ФОП [PERSON] на земельну ділянку відповідно до вказаного договору. Таким чином, ФОП [PERSON] не набув прав орендаря, за захистом яких звернувся до суду. Слід зазначити, що рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2013 року, було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Агро-Вектор» щодо визнання недійсним договору оренди землі від 03 квітня 2009 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Агро-Вектор», та скасування його державної реєстрації. Вимоги про визнання договору оренди від 03 квітня 2009 року недійсним з тих підстав, що зазначений договір було укладено під час дії договору оренди від 24 вересня 2007 року, суд не розглядав. Між тим, з матеріалів справи випливає, що до теперішнього часу [PERSON] не звертався до суду із вимогами щодо визнання недійсним договору оренди землі від 03 квітня 2009 року по зазначеній підставі. Відсутність з боку відповідача [PERSON] обґрунтованих заперечень проти позову, що можна розцінювати як визнання позову, суд не бере до уваги, оскільки визнання відповідачем позову за вищенаведених обставин суперечить закону. Таким чином, позивачем ФОП [PERSON] та його представником не доведено існування підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, як не доведено і самого факту порушення прав та законних інтересів позивача вчиненням згаданого правочину, то суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, який задоволенню не підлягає. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed