Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

ПАТ «[PERSON] Дніпро» 26 травня 2015 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 21 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «[PERSON] Дніпро» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Цей відповідач зобовязався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що по вказаному кредитному договору позивачем пропущено строк позовної давності, не надано належний розрахунок суми заборгованості, що унеможливлює правильно вирахувати борг відповідачки, банк неодноразово змінював суму овердрафту і боргу без надання доказів обґрунтованості вказаного. Додаткові угоди з позивачем не укладалися, строк дії договору закінчився і він не діє. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «[PERSON] Дніпро» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем [PERSON] договору № 26251906932701 - ПК від 21 жовтня 2005 року про обслуговування міжнародної дебетової пластикової картки банк надав відповідачу пластикову картку з лімітом овердрафту в розмірі 5000 грн. для своїх потреб зі сплатою встановлених відсотків за користування цими кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 31 жовтня 2006 року. На забезпечення вказаного кредитного договору не було укладено договір поруки. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору (як основного так і додаткового), який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. На думку сторони позивача, в порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом зясовано, що ухвалою суду від 26 листопада 2015 року було призначено судову економічну (фінансово - кредитну експертизу). Нам виконання вказаної ухвали суду та з метою встановлення заборгованості позичальника за кредитним договором експертом було підготовлено клопотання про надання додаткових документів від банку (виписки, кредитна справа, детальні розрахунки тощо). Проте, ПАТ «[PERSON] Дніпро» було проігноровано дане клопотання експерту та не було надано суду жодного документу згідно клопотання, що може свідчити про ухилення позивача від виконання вимог судового експерту. При цьому, висновком судової експертизи від 28 липня 2016 року було встановлено, що «документи стосовно алгоритму розрахунку овердрафту та відсотків за користування овердрафтом, які були зазначені у клопотанні експерта .... на дослідження надані не були». Зважаючи на що у своєму висновку судові експерти [PERSON] та [PERSON] вказали наступне: «в обємі наданих документів документально підтвердити розрахунок заборгованості [PERSON] не надасться за можливе». При цьому, згідно до вимог ст. 14 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні Зважаючи на викладені обставини, позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю. Також ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року було задоволено заяву про забезпечення доказів та витребувано у ПАТ «[PERSON] Дніпро» виписки по картковому рахунку. В процесі аналізу документів по справі були виявлені факти неодноразового збільшення банком позичкової заборгованості по овердрафту позичальника на суму нарахованих процентів, про що відповідний розрахунок економіста. Неодноразове безпідставне збільшення банком позичкової заборгованості по овердрафту позичальника без підтвердження сум списання згідно виписки по рахунку. Наприклад, в розрахунку банку зазначено, що по рахунку позичальника в рамках ліміту овердрафту було списано 02 листопада 2005 року 113.73 доларів США та 04 листопада 2005 року 202.24 долари США. Тоді як в виписці по рахунку відображено, що 02 листопада 2005 року було списано 1.89 долар США та 12.20 доларів США (разом 14.09 дол. США), а 04 листопада 2005 року було списано 3.08 дол. США. Таким чином, суми списання за 02 листопада 2005 року та 04 листопада 2005 року, зазначені в розрахунку банку не підтверджені випискою по рахунку. Внаслідок чого заборгованість позичальника безпідставно завищена. Так відповідно до операцій списання згідно виписки по рахунку станом на 30 листопада 2005 року залишок заборгованості по овердрафту складає 9\~320.07 дол. США. А в розрахунку банку залишок складає 9\~558.67 дол. США. Тобто на 238.60 дол. США більше. Неодноразове безпідставне збільшення банком позичкової заборгованості по овердрафту позичальника на суму нарахованих процентів. Нараховані проценти повинні обліковуватися на окремому балансовому рахунку 2627 «Нараховані доходи за кредитами овердрафт, що надані фізичним особам». Наприклад, згідно розрахунку Банку залишок заборгованості по овердрафту станом на 28 лютого 2006 року складає 9\~999.38 дол. США. Згідно виписки 28 лютого 2006 року банком були зараховані проценти на рахунок 2625 в сумах 122.73 дол. США та 0.05 дол. США (разом 122,78 дол. США). В розрахунку банка зазначено суму списання 28 лютого 2006 року в розмірі 122.78 дол. США, внаслідок чого залишок по рахунку збільшився і складає 10\~122.16 дол. США. Таким чином, банк безпідставно збільшив заборгованість по овердрафту, на яку нараховуються проценти. Крім того, банк створив штучно та безпідставно заборгованість по несанкціонованому овердрафту на суму 122.16 дол. США. Згідно виписки 01 березня 2006 року банк зменшив ліміт овердрафту на 10\~000.00 дол. США. Згідно розрахунку станом на 01 березня 2006 року заборгованість позичальника по овердрафту складає 10\~122.16 дол. США і має бути зафіксованою. Але як вбачається із розрахунку залишок постійно змінюється внаслідок додавання нарахованих процентів до позичкової заборгованості в сторону збільшення та внаслідок зарахування коштів на погашення позичкової заборгованості в сторону зменшення. Згідно виписки та розрахунку банку останнє погашення клієнтом відбулося 28 квітня 2014 року на суму 300.00 дол. США. З того часу погашення більше не здійснювалося, але заборгованість позичальника по овердрафту збільшилась з 9\~827.13 дол. США до 13 832.08 дол. США на 4\~004.95 дол. США. Це відбулось за рахунок додавання нарахованих процентів до позичкової заборгованості, на яку, в свою чергу, нараховувалися банком проценти (що не передбачено законом, а відтак, заборонено кредитним договором). Таким чином, банком незаконно штучно було збільшено овердрафт на 4004.95 доларів США, що в свою, чергу потягло нарахування збільшеного розміру відсотків. В процесі аналізу виписок по картковому рахунку та здійсненні контррозрахунку заборгованості за договором (для здійснення контррозрахунку була використана виписка по картковому рахунку 26251906932701 в дол. США [PERSON], яка була надана ПАТ «[PERSON] Дніпро») були зясовані наступні факти: позичальнику було встановлено банком ліміт овердрафту у розмірі 10\~000.00 дол. США. Позичальник використав ліміт овердрафту на суму 9320.07 дол. США, тобто розмір його заборгованості перед банком складає 9\~320.07 дол. США. Для порівняння - в розрахунку банку станом на 30 листопада 2005 року зазначена заборгованість в розмірі 9\~658.67 дол. США. Щомісячно банк додавав до суми заборгованості по овердрафту суми нарахованих процентів. Іншими словами, банк здійснював погашення нарахованих процентів за рахунок ліміту овердрафту. Внаслідок цього банк штучно та безпідставно збільшував позичкову заборгованість позичальника, на яку нараховуються проценти, та штучно та безпідставно створював несанкціонований овердрафт, на який нараховується підвищений процент. Таким чином, реальна сума позичкової заборгованості повинна була складати 9320.07 дол. США та проценти, які нараховуються за ставкою 16 % річних (оскільки з яких підстав банк для розрахунку відсотків застосовує зазначену в розрахунку ставку у розмірі 18 % встановити неможливо, як неможливо встановити залишок боргу по сверхлімітному овердрафту, на який нараховуються такі відсотки та за якою формулою розраховані такі відсотки (розрахунок, наданий банком до суду не містить таких даних). Крім того, тарифи банку, надані позивачем містять інформацію щодо розміру процентної ставки за користування санкціонованим та несанкціонованим овердрафтом, інформація щодо процентної ставки за користування сверхлімітним овердрафтом відсутня. При цьому, жодних доказів щодо публікації будь яких змін тарифів та ознайомлення з ними позичальником в порядку вимог п. 4.1.6 Кредитного договору в матеріалах справи відсутні. Враховуючи суми зарахування доларів США на картковий рахунок, зазначені у виписці, було виявлено, що станом на 14 листопада 2012 року заборгованість по овердрафту та нарахованим процентам була погашена позичальником у повному обсязі. Станом на 01 травня 2015 року внаслідок протиправних дій банку позичальник здійснив переплату по договору у розмірі 4\~983.76 дол. США. Таким чином, зазначена банком в позовній заяві сума боргу за договором не відповідає дійсності та даним, вказаним у виписці по картковому рахунку. Крім того, відповідач звертався до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Так, у відповідності до умов п. 6.1 Договору Договір діє до 31 жовтня 2006 року. Згідно п. 2.8 договору позичальник повинен повернути картку банку протягом 30 днів після закінчення строку дії картки. Згідно п. 1.1 договору обслуговування картки автоматично припиняється зі збігом останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні картки. На лицевій стороні картки чітко видно строк її дії до 10/2006 року. У відповідності до вимог ст. 254 ЦК України строк, визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Нова картка після закінчення строки дії картки з картковим рахунком № 421116990030701 позичальником не було отримано від банку, що свідчить про те, що позичальник не мав на меті пролонгувати дію картки або дію договору. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором прострочення виконання позичальником зобовязання за договором почалось з 28 лютого 2006 року, з цієї ж дати банк рахував заборгованість за договором як сверхлімітний овердрафт. В матеріалах справи відсутні докази про те, що банк видавав позичальнику нову кредитну карту після жовтня 2006 року. Але позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 21 травня 2015 року, тобто після спливу позовної давності. В матеріалах справи відсутні докази про продовження дії договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, зазначеного на лицевій стороні платіжної картки (стаття 261 ЦК України). Відповідно до умов договору кінцевий термін виконання кредитного зобовязання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений в один рік. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року по справі № 6-127-ЦСІ4. Крім того, у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-31цс15 «у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу». У відповідності до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 «Відповідно до правил користування кредитною картою, картка діє в межах зазначеного на ній строку. За таким договором строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається з останнього дня місяця дії картки». Така ж позиція викладена і в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, якими ПАТ «[PERSON] Дніпро» було відмовлено в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском останнім строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості. Отже банком пропущено строк позовної давності. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідача заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що банк всі передбачені договором сторін умови не виконав в повному обсязі, не надав суду належним чином оформлений розрахунок заборгованості відповідача перед банком, пропустив строк позовної давності для звернення з таким позовом до суду. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Отже діями відповідача, не повязаними з невиконанням умов договору, позивачу не було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному звязку з вказаними діями відповідача. Не може суд прийняти до уваги наполягання представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ «[PERSON] Дніпро» в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат відмовити. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та витрат не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed