Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

ним право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 82,10 кв.м, житловою площею 43,40 кв.м з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлих [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON]. В обґрунтування позову представник [PERSON] вказував, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS], зареєстровано з 22 січня 1957 року на праві спільної часткової власності, в 1/3 частині, за [PERSON] - дідом позивача. Ця частина домоволодіння фактично складалася з окремого флігеля та земельної ділянки площею 800 кв.м. Протягом 1960-х років [PERSON] здійснив перебудову житлового будинку. В той же час відбулась зміна поштової адреси домоволодіння з [ADDRESS] на [ADDRESS]. Після смерті у 1978 році [PERSON] відкрилася спадщина, яку прийняли його дружина, [PERSON], і син, [PERSON], шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Але зареєструвати набуте в порядку спадкування право власності дружина померлого не змогла через відсутність реєстрації в органах БТІ нового житлового будинку. За зверненням [PERSON] Люботинською міською радою було прийнято 19 вересня 1989 року рішення про дозвіл на оформлення права власності та введення в експлуатацію новозбудованого житлового будинку на ім'я померлого [PERSON] Але [INFO] [PERSON] померла та спадщину після її смерті прийняв [PERSON] - батько позивача, який постійно мешкав в житловому будинку до 2000 року. Протягом 1989-1992 років новозбудований житловий будинок за адресою: [ADDRESS], було введено в експлуатацію та закріплено за цим будинком земельну ділянку площею 800 кв.м. Після смерті [INFO] [PERSON] єдиним спадкоємцем виявився його син [PERSON], позивач в справі, який прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Але у видачі свідоцтва про право власності на спадщину позивачу було відмовлено, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права власності. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася, але подав до суду письмову заяву, в якій вказував, що повністю підтримує позовні вимоги, та просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач Люботинська міська рада Харківської області до суду не з'явилася, але подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. В судовому засіданні встановлено наступне. Згідно з довідкою КП «Люботинська БТІ» від 18 жовтня 2016 року домоволодіння по [ADDRESS] зареєстрована в 1/3 частині на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Люботинською державною нотаріальною конторою 22 січня 1957 року за № 394, та в 2/3 частинах за [PERSON] на підставі договору відчуження будинку на умовах утримання продавця покупцем, посвідченого Люботинською державною нотаріальною конторою 30 квітня 1958 року за № 1548. Як вбачається з договору дарування, посвідченого Люботинською державною нотаріальною конторою 22 січня 1957 року за № 394, при отриманні у дар від [PERSON] 1/3 частини домоволодіння, в користування [PERSON] перейшов житловий будинок дерев'яний на дві кімнати з сіньми та земельна ділянка площею 800 кв.м. Відповідно до ст.ст. 61, 65 ЦК УРСР 1922 року право власності може належати двом або декільком особам спільно, частками (спільна власність), кожний власник має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна, оскільки це не суперечить закону чи договору. За заявою [PERSON] виконавчим комітетом Люботинської міської ради депутатів трудящих на засіданні, яке відбулось 23 березня 1957 року, було прийняти рішення про надання йому дозволу на перебудову житлового будинку з подальшим визнанням житлових будинків [PERSON] і [PERSON] самостійними домоволодіннями. Цим же рішенням домоволодінню [PERSON] залишено ту ж саму адресу - [ADDRESS], а домоволодінню [PERSON] присвоєно нову поштову адресу - [ADDRESS]. В подальшому, зміна нумерації домоволодіння з [ADDRESS] на [ADDRESS] відбулось на підставі рішень виконавчого комітету Люботинської міської ради депутатів трудящих № 18 від 08 жовтня 1957 року та № 25 від 01 листопада 1968 року. Але, не зважаючи на проведення фактичного розподілу домоволодіння, до теперішнього часу в органах реєстрації БТІ залишились відомості про приналежність домоволодіння по [ADDRESS] двом власникам [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 25 січня 2017 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], знаходиться житловий будинок літ. «А-1», збудований у 1962 році, з прибудовами літ. «А1-1» та «А2-1», загальною площею 82,10 кв.м, житловою площею 43,40 кв.м, з верандою літ. «а» з надвірними будівлями та спорудами: погребом літ. «ап», літньою кухнею літ. «І», сараями літ. «Б» і «Г», гараж літ. «З», навісом літ. «Ж», вбиральнею літ. «Д», душем літ. «Е», зливною ямою літ. «Я», водопроводом літ. «К», огорожею 1-3. Схематичне зображення плану земельної ділянки в технічному паспорті, на якій розміщено окремий житловий будинок, свідчить про проведення фактичного розподілу домоволодіння, яке належало спільно [PERSON] і [PERSON], в два окремі домоволодіння. У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим повторно 10 липня 1998 року Люботинським міським відділом РАГС. За повідомленням Другої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області після смерті [PERSON] до нотаріальної контори в шестимісячний строк з заявами про прийняття або про відмову від спадщини ніхто не звертався, відкритих спадкових справ немає, заповіти від його імені не посвідчувались. Записами в будинковій книзі на житловий будинок [ADDRESS] підтверджується, що в ньому разом з [PERSON] були зареєстровані і проживали його дружина [PERSON], реєстрація шлюбу яких підтверджується відновленим свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 21 травня 1969 року, та син [PERSON], родинні стосунки якого з батьком підтверджуються відновленим свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18 листопада 1957 року. Згідно ст. 549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та вчинив зазначені дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (редакції 1963 року), діючого на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] і син [PERSON], прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном - житловим будинком, який використовували для власного проживання, а отже набули права володіння, користування й розпорядження цим житловим будинком. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 29 вересня 1989 року Люботинською міською радою. За повідомленням Другої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області після смерті [PERSON] до нотаріальної контори в шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини звернувся її син, [PERSON], та на підставі цієї заяви заведена спадкова справа № 119/90. Але свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось, заповіти від імені померлої не посвідчувались. За таких умов [PERSON], прийнявши спадщину після смерті батька і матері, набув права володіння, користування й розпорядження житловим будинком в цілому. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 14 березня 2000 року Люботинським міським відділом РАГС. За повідомленням Другої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області після смерті [PERSON], до нотаріальної контори в шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини звернувся його син, [PERSON], інших заяв не надходило, заповіти від імені померлого не посвідчувались, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Але у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спадщину державним нотаріусом Другої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області було відмовлено з причини відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Родинні стосунки позивача [PERSON] з померлим батьком [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Люботинським міським бюро ЗАГС 19 липня 1965 року. Досліджені докази свідчать, що [PERSON] являється єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] і спадщину, яка відрилась після його смерті у виді житлового будинку він прийняв у встановленому порядку. На підставі викладеного, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] та визнає за ним право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в сукупності є окремим домоволодінням з визначеною адресою, та одночасно вважає за необхідне анулювати правову реєстрацію на ім'я [PERSON] на частину спільного домоволодіння, поділ якого фактично відбувся.

Outcome: approved