Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 04 грудня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 06 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним, визнання цього договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування вимог позивач послалась на те, що влітку 2008 року за усним договором придбала у відповідачів за 13 000 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач повністю виконала умови договору, сплативши обумовлену ціну, однак відповідачі ухилились від його нотаріального посвідчення, внаслідок чого просить суд визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги по тих підставах, які були вказані в заяві, надала відповідні пояснення. Зокрема, позивач вказала, що влітку 2008 року запропонувала [PERSON] придбати у неї спірний будинок. Остання погодилася продати його за суму не менше ніж 12 000 грн., частину з яких в сумі 1000 грн. вона отримала за розпискою від 24 липня 2008 року. У 2009 році позивач сплатила ще 12 000 грн., проте з вказаного часу та до весни 2014 року особисто не зверталась до відповідачів з проханням нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу будинку через відсутність у неї грошових коштів для переоформлення права власності. Також зазначила, що загальна вартість житлового будинку за договором купівлі-продажу складає 18 000 грн., оскільки 12 липня 2014 року вона додатково сплатила [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 грн. за гараж, який раніше був розташований на території вказаного домоволодіння. Позицію позивача [PERSON] підтримала її представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що вони не ухилялись від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного будинку. Окрім того, відповідач [PERSON] додатково вказав, що особисто з ним позивач не домовлялась щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку. Вказаним питанням займалась його мати [PERSON], яка діяла на підставі довіреності. Після того, як у 2011 році строк дії довіреності закінчився, [PERSON] не зверталась до нього з приводу укладення договору купівлі-продажу будинку та його нотаріального посвідчення. Також, [PERSON] зауважив, що сплинув трирічний строк на звернення [PERSON] до суду з вимогами про визнання права власності на нерухоме майно, а тому прохав застосувати наслідки пропуску цього строку. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Розівською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 24 листопада 2009 року, є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно зареєстровано 30 листопада 2009 року комунальним підприємством «Розівський комунгосп» (а.с.6, а.с.6 оборотна сторона, а.с.9). Згідно письмової розписки від 24 липня 2008 року [PERSON] внесла завдаток [PERSON] в розмірі 1000 грн. на придбання будинку, а остання отримала вказаний завдаток (а.с.7). Крім того, у 2009 році [PERSON] на придбання будинку передала [PERSON] частинами грошові кошти на загальну суму 12 000 грн. без оформлення відповідних розписок. Факт отримання грошових коштів відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала, їх розмір не оспорювала. Зазначені обставини свідчать про наміри укласти договір купівлі-продажу спірного будинку у простій письмовій формі, що підтверджується розпискою. Проте, зі змісту зазначеної вище розписки не вбачається, що між сторонами були узгодженні усі істотні умови договору. Так, на переконання суду, із вказаної розписки неможливо встановити адресу місця розташування спірного будинку, його вартість та час остаточного розрахунку між сторонами. Зазначена розписка не містить у собі навіть назви правочину (купівля-продаж, міна, оренда тощо), на підтвердження укладання якого вона складалась. В ній не міститься час, з якого у [PERSON] нібито виникло право власності на спірний будинок. Розписку, яку позивач [PERSON] зазначила як таку, що свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу, не можна визнати договором, оскільки в ній відсутні відомості про продавця і покупця, а також відсутні їх підписи. Не додає конкретики до спірних правовідносин й зміст розписки від 12 липня 2014 року про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 5000 грн. за гараж, на яку посилається остання (а.с.8). Отже, суд дійшов висновку про те, що сторонами по справі не було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, а тому неможливо перевірити, чи відбулося повне або часткове виконання договору. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що до весни 2014 року позивач [PERSON] не порушувала питання про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку через відсутність у неї грошових коштів для переоформлення права власності. Так само, зазначене питання не порушували відповідачі [PERSON] і [PERSON]. Згідно з ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до стст.210,640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, договір купівлі-продажу житлового будинку в силу ст.657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ст.16 ЦК України не визначає серед способів захисту цивільних прав та інтересів такого способу захисту як визнання договору укладеним. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про що в судовому засіданні прохав відповідач [PERSON]. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed