Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 28 серпня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 05 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що під час роботи у СВК «Росія» він отримав професійне захворювання. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 16 січня 2002 року йому вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності, а висновком МСЕК від 02 лютого 2011 року - 35% втрати професійної працездатності. Посилаючись на викладене, позивач [PERSON] просить стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Куйбишевському районі Запорізької області (далі - Фонд) 70000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] у письмовій заяві повідомив судові про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві. Позицію позивача підтримав його представник [PERSON], який надав судові відповідну письмову заяву. Одночасно позивач [PERSON] та його представник заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі, яке судом задоволено з огляду на приписи стст.27,38,44,158,169 ЦПК України. В судовому засіданні представник відповідача на підставі довіреності Ланець І.О. позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що вони не ґрунтуються на законі. Зокрема зазначила, що відповідно до Закону України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 20 березня 2007 року, внесені відповідні зміни щодо виплат моральної (немайнової) шкоди потерпілому, а саме виключено відшкодування моральної шкоди, як вид страхової виплати. Таким чином, обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди відсутній. На думку відповідача, підтвердження факту спричинення моральної шкоди можливо на підставі висновку психологічної МСЕК, проте такий висновок позивачем по справі не надано. Окрім того, відповідач вважає, що сплинув тримісячний строк на звернення [PERSON] до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди та строк позовної давності, встановлений ст.257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 1,3,21,43,46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Згідно ст.173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Як вбачається з копії трудової книжки колгоспника [PERSON] з 01 квітня 1982 року по 31 травня 2002 року працював на посаді тракториста в колгоспі «Росія» Розівського району Запорізької області, правонаступником якого є СВК «Росія». З 01 червня 2002 року і по теперішній час [PERSON] працює на підприємстві слюсарем механічної майстерні. 01 жовтня 2000 року [PERSON] отримав виробничу травму, внаслідок чого був складений акт №2 про нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 16 січня 2002 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності та вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності, а висновком МСЕК від 02 лютого 2011 року - ІІІ групу інвалідності безстроково та 35% втрати професійної працездатності. Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин другої та третьої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п.4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, відповідно до статей 23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок втрати професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховується тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибина, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, тяжкість виробничої травми, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування (диспансерний нагляд, санаторно-курортне лікування, придбання ліків за призначенням), втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок втрати професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою, що становить 35%, з яких: 35% - встановлено повторно від 02 лютого 2011 року, 30% - встановлено вперше від 16 січня 2002 року. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Посилання відповідача на ту обставину, що позивачем пропущено строк позовної давності, є безпідставними та не ґрунтуються на закону з огляду на наступне. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, тобто і на вимоги про відшкодування моральної шкоди. Аналогічні роз'яснення містяться і в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Як убачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду стало завдання позивачу моральної шкоди у зв'язку з травмою, яку він отримав під час виконання своїх трудових обов'язків у 2000 році. Вказані моральні страждання були підтверджені у 2002 році висновком МСЕК від 16 січня 2002 року. Оскільки правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди є триваючими і продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, то до пред'явленого [PERSON] позову слід застосовувати правила цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10000 грн., а не 70000 грн., оскільки така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої йому шкоди. При вирішенні питання про право позивача на відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог стст.21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV від 23 вересня 1999 року в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Оскільки право на відшкодування такої шкоди виникло у [PERSON] до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30 березня 2007 року, то суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди саме з Фонду. Заперечення відповідача проти позову в цій частині є необґрунтованими. Посилання відповідача на те, що позивачем не представлено жодного медичного висновку про встановлення факту наявності моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 2 наказу Міністерства охорони здоров'я України №420 від 05 червня 2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року, визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року №212, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п.3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами у відповідності до вимог ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон). У п.18 ч.1 ст.5 Закону передбачено, що від сплати судового збору звільняються органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Тобто, незалежно від того, яким учасником спору, що розглядається у порядку цивільного судочинства, виступає Фонд чи його органи, судові витрати у вигляді судового збору вони не сплачують і ці витрати компенсуються за рахунок держави (ч.2 ст.88 ЦПК України).

Outcome: partial