Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом до [PERSON] про стягнення зайво отриманої заробітної плати в розмірі 5422,63 грн. Позивач посилався на те, що Державною фінансовою інспекцією в Чернівецькій області з 25.12.2013 року по 18.03.2014 року було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». В ході ревізії проведено перевірку повноти відпрацювання робочого часу лікарем виїзної бригади [PERSON], який працює в Центрі з 18.07.2013 року на 0,5 ставки. Відповідно до встановлених графіків роботи та табелів обліку робочого часу у 2013 році [PERSON] був встановлений графік чергування з 18.00 год. до 09.00 год. Аналізом карток виїзду швидкої медичної допомоги у дні чергування вказаного лікаря у 2013 році, відповідно до табелів обліку робочого часу, в години, встановлені в графіку обліку використаного робочого часу, встановлено наступне. Всього за червень-грудень 2013 року за робочий час [PERSON] в Сокирянському відділенні було оформлено 251 картку виїзду бригад швидкої медичної допомоги, з яких по 214 картках встановлено наступне: на 86 картках в складі бригади значиться лікар [PERSON], з яких в 13 картках виїзди зроблені не в час роботи вказаного лікаря в Центрі, а фактично в період його роботи за основним місцем роботи на посаді головного лікаря Сокирянської ЦРЛ; на 113 картках лікар у складі бригади не зазначений; в 15 картках зазначено прізвище іншого лікаря. В ході дослідження повноти відпрацювання робочого часу вказаною особою, в ході ревізії надано переліки запитань водіям та фельдшерам Центру, які відповідно до 86 карток виїзду швидкої медичної допомоги здійснювали виїзди у бригадах з [PERSON] на предмет, чи виїжджав [PERSON] на виїзди у дні, коли в картках було зазначено його прізвище. За результатами дослідження встановлено випадки, коли відповідно до карток виїзду швидкої медичної допомоги протягом всього періоду чергування [PERSON]С відсутні дані щодо його виїзду в складі бригади. Таким чином, в порушення п.2.1, 2.14 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІУ, внесено недостовірні дані до табелів обліку робочого часу, що призвело до зайвого нарахування та виплати заробітної плати за рахунок коштів загального фонду за КТКВ 080209 «Станції швидкої та невідкладної медичної допомоги» за фактично невиконану роботу (відпрацьований час) на суму 3978,45 грн. та, як наслідок, сплати єдиного соціального внеску на суму 1444,18 грн., чим завдано збитків установі на суму 5422,63 грн. До червня 2013 року служба швидкої допомоги Сокирянського району знаходилася в повному підпорядкуванні [PERSON] як головного лікаря Сокирянської ЦРЛ, всі працівники швидкої допомоги були його підлеглими, тому він був повністю обізнаний з специфікою обліку робочого часу та нарахування заробітної плати працівникам. Вважають, що в даному випадку йдеться про недобросовісність з боку набувача і вимоги ст.1215 ЦК України не можуть застосовуватися. 03.04.2015 року [PERSON] був направлений лист з пропозицією добровільно відшкодувати зайво отриману заробітну плату, але відповідь не була отримана, що можна розцінювати як відмову. З підстав, передбачених ст.ст.22, 1172, 1191, 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» зайво отриману заробітну плату в розмірі 5422,63 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до [PERSON] підтримала в повному обємі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, оскільки вважають, що позов заявлений не з тих правових підстав, так як норми закону, на які посилається позивач у позовній заяві, не регулюють правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем. Враховуючи те, що відповідач перебуває у трудових відносинах з позивачем, вважають, що в даному випадку діють норми трудового законодавства, зокрема ст.ст.130, 133, 233 КЗпП України. Просили у задоволенні позову відмовити, оскільки вважають, що позивач пропустив, передбачений ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Крім цього, вказували на відсутність доказів вини відповідача в незаконному отриманні заробітної плати. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах даної цивільної справи, а також витребувані судом матеріали кримінального провадження та вилучені в ході його досудового розслідування первинні документи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на підставі наказу №70/22-пр від 18.06.2013 року [PERSON] прийнятий в ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в порядку переведення з Сокирянської ЦРЛ на посаду лікаря виїзної бригади Дністровського відділення (підстанції) центру (Сокиряни) за зовнішнім сумісництвом на 0,5 ставки з 18.06.2013 року, на якій працює по даний час (цив.справа а.с.70-71). У період з 25.12.2013 року по 18.03.2014 рік Державною фінансовою інспекцією в Чернівецькій області проводилася ревізія фінансово-господарської діяльності ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за період з 01.01.2010 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено відповідний акт від 25.03.2014 року №04-40/8 (цив.справа а.с.5-14). Відповідно до вказаного акту ревізії від 25.03.2014 року №04-40/8 та одержаних в ході її проведення документів, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження №42013270140000034 від 22.11.2013 року, встановлено наступні обставини (мат.ревізії а.с.1-260). Відповідно до листа слідчого відділення Сокирянського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 07.02.2014 року №41/1341, в ході ревізії проведено перевірку повноти відпрацювання робочого часу лікарем виїзної бригади [PERSON], який працює в Центрі з 18.06.2013 року на 0,5 ставки. Відповідно до встановлених графіків роботи та табелів обліку робочого часу, у 2013 році [PERSON] був встановлений графік чергування з 18.00 год. до 09.00 год. Аналізом карток виїзду швидкої медичної допомоги у дні чергування вказаного лікаря у 2013 році, відповідно до табелів обліку робочого часу, в години, встановлені в графіку обліку використаного робочого часу, встановлено, що всього за червень-грудень 2013 року за робочий час [PERSON] в Сокирянському відділенні було оформлено 251 картку виїзду бригад швидкої медичної допомоги. За вказаний період [PERSON] отримано заробітну плату в сумі 12635,91 грн. За період з червня по жовтень 2013 року оформлено 214 карток, з яких: на 86 картках в складі бригади значиться лікар [PERSON], з яких в 19 картках виїзди зроблені не в час роботи вказаного лікаря в Центрі, а фактично в період його роботи за основним місцем роботи на посаді головного лікаря Сокирянської ЦРЛ; на 113 картках лікар у складі бригади не зазначений; в 15 картках зазначено прізвище іншого лікаря. За результатами дослідження встановлено випадки, коли, відповідно до карток виїзду швидкої медичної допомоги, протягом всього періоду чергування [PERSON]С відсутні дані щодо його виїзду в складі бригади. Таким чином, ревізією встановлено, що в порушення п.п.2.1, 2.14 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІУ, внесено недостовірні дані до табелів обліку робочого часу, що призвело до зайвого нарахування та виплати заробітної плати за рахунок коштів загального фонду за КТКВ 080209 «Станції швидкої та невідкладної медичної допомоги» за фактично невиконану роботу (відпрацьований час) на суму 3978,45 грн. та, як наслідок, сплати єдиного соціального внеску на суму 1444,18 грн., чим завдано збитків установі на суму 5422,63 грн. Крім цього, із вказаного вище акту ревізії вбачається, що зайве нарахування та виплата заробітної плати мало місце з вини старшого фельдшера [PERSON], якою були підписані табеля обліку робочого часу, та старшого лікаря [PERSON], яким складалися графіки роботи лікарів та який здійснює контроль за відпрацюванням робочого часу лікарів. Як встановлено судом, зазначений вище акт ревізії будь-якими заінтересованими особами в установленому законом порядку не оспорювався. Крім цього, вказані у акті ревізії обставини щодо зайвого нарахування та виплати заробітної плати лікарю виїзної бригади [PERSON] підтверджені постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року, яка набрала законної сили, винесеною по адміністративній справі №824/2376/14-а за позовом Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області до ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про виконання вимог, якою зобовязано останню виконати вимоги ДФІ в Чернівецькій області від 08.05.2014 року №24-26-13/88 в частині забезпечення відшкодування зайво сплачених коштів (цив.справа а.с.41-43). Звертаючись до суду із даним позовом та в судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на розгляді спору з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, а саме відповідно до ст.ст.1172, 1191, 1212 ЦК України. Разом з тим, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] з 18.06.2013 року по даний час працює в ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаді лікаря виїзної бригади, а отже перебуває із позивачем у трудових правовідносинах. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, в даному випадку регулюються нормами трудового законодавства, а тому спір між ними, який виник саме у звязку з виконанням відповідачем трудових обовязків, підлягає вирішенню судом із застосуванням норм, які містяться в Главі ІХ КЗпП України, а не норм цивільного законодавства. Так, згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльності) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 133 КЗпП України передбачено, що у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: 1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно із розясненнями п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 (із наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» на підставі п.2 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у звязку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобовязані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило. Відповідно до розяснень п.7 вказаної постанови Пленуму працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обовязків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП крім випадків, для яких ст.134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача [PERSON], підставами для нарахування та виплати заробітної плати відповідачу [PERSON] за виконання трудових обовязків на посаді лікаря виїзної бригади стали табелі обліку робочого часу, які відповідно до покладених обовязків були складені та підписані старшим фельдшером [PERSON] на підставі графіків роботи лікарів, складених старшим лікарем [PERSON], в обовязок якого входить здійснення контролю за відпрацюванням робочого часу лікарів виїзних бригад згідно карток виїздів. При цьому, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що відповідальні за здійснення контролю по обліку робочого часу лікарів медичні працівники [PERSON] та [PERSON] за допущені ними порушення, зазначені в акті ревізії, понесли дисциплінарну відповідальність у вигляді оголошених їм доган. З огляду на викладені вище обставини та норми закону, а також враховуючи те, що здійснення контролю за обліком робочого часу не входить до кола обовязків відповідача, суд приходить до висновку про відсутність в діях [PERSON] під час виконання ним трудових обовязків його вини у заподіянні позивачу шкоди, що виразилася у зайвих грошових виплатах, а тому він не може нести матеріальної відповідальності в порядку, передбаченому ч.1 ст.132 КЗпП України. Належних доказів, які б підтверджували заподіяння шкоди позивачу внаслідок винних протиправних дій відповідача [PERSON] та порушення ним покладених на нього трудових обовязків, суду не надано. Крім цього, відповідно до вимог ч.ч.3, 4 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 (із наступними змінами) «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст.ст.228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити питання пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Згідно із роз'ясненнями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 (із наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово - господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Як встановлено судом, а також не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, про факт спричинення шкоди позивачу стало відомо з моменту отримання акту ревізії №04-40/8 від 25.03.2014 року, про що свідчать наявні у ньому підписи уповноважених осібОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», однак з даним позовом позивач звернувся лише 28.08.2015 року, тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України однорічного строку звернення до суду за захистом порушеного права. При цьому, клопотання про поновлення такого строку позивачем не заявлено. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до [PERSON] про стягнення зайво отриманої заробітної плати в розмірі 5422,63 грн. слід відмовити.

Outcome: dismissed