Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі [PERSON]) звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 216059-cred від 21.03.2008 р. на загальну суму 22\~014,19 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 03.02.2016 р. складає 569507,05 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що 21.03.2008 р. між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений зазначений кредитний договір № 216059-cred (далі Кредитний договір) про надання Банком кредиту в сумі 17\~000,00 доларів США строком до 18.03.2011 року з погашенням кредиту та відсотків згідно умовам договору. Банк свої зобовязання виконав повністю та надав обумовлену суму кредиту, а позичальник належним чином свої зобовязання не виконує, внаслідок чого станом на 03.02.2016 р. за Кредитним договором у нього виникла заборгованість перед Банком на загальну суму 22\~014,19 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 03.02.2016 р. складає 569507,05 грн. Також позивач посилається на те, що в порядку забезпечення виконання зобовязань між Банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] зобовязалися відповідати по зобовязанням [PERSON], які виникають з умов вищезазначеного Кредитного договору. Позичальник і поручителі відповідають перед Банком як солідарні боржники. Однак, встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит відповідачами не дотримані, що зумовило звернення до суду. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявилася, заявою просила справу розглянути у відсутність представника позивача, позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, згідно з конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідками відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», «адресати вибули». Отже суд вважає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявилися до поштового відділення для отримання листів з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідачі за зазначеною адресою не проживають. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 ЦПК України відповідачі вважаються повідомленими. Про причину своєї неявки відповідачі суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. В звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомлених належним чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Крім того, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з п. 1.1. Кредитного договору № 216059-cred, укладеного 21.03.2008 р. між Банком (далі - Кредитор), з однієї сторони, та [PERSON] (далі - Позичальник), з іншої сторони, Кредитор зобовязується надати Позичальнику кредит на строк до 18.03.2011 року в розмірі 17 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 24 - 27). Частина перша ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про банки та банківську діяльність». Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. №15-93 (далі Декрет). Тому, на думку суду, в даному випадку до цих правовідносин не можуть застосовуватися норми права, які регулюють правовідносини щодо захисту прав споживачів. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. До спірних правовідносин підлягає застосуванню п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету. Відповідно до вказаного пункту ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. За викладених обставин, укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним або неукладеним відсутні. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, слід визнати, що сторонами по справі було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду. У звязку з вищенаведеним положення Кредитного договору не можуть бути визнані несправедливими та такими, що порушують вимоги законодавства, моральні засади суспільства, у звязку з чим з цих підстав вказаний Кредитний договір не може бути визнаний неукладеним. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Більш того, саме на прохання відповідача [PERSON] і був наданий кредит саме в іноземній валюті. Так, ознайомившись з умовами Кредитного договору та підписуючи його [PERSON] знав про те, що йому надається кредит саме в доларах США, а не в національній валюті України гривні, а [PERSON], [PERSON] підписуючи договори поруки на добровільних засадах взяли на себе зобовязання перед Банком відповідати по борговим зобовязанням в іноземній валюті боржника [PERSON], які виникають з умов вищезазначеного Кредитного договору від 21.03.2008 р. Відповідачі під час укладення Кредитного договору та договорів поруки могли передбачити зростання курсу долара США до національної валюти гривні, виходячи із динаміки зміни курсів валют та розглянути для себе можливість отримати кредит у національній валюті гривні, однак цього не зробили, а само по собі зростання курсу долару США не є підставою для визнання договору кредиту неукладеним. Встановлені судом обставини свідчать про справедливість укладеного Кредитного договору, а також про те, що [PERSON] добросовісно діяв в інтересах відповідача [PERSON] та надав йому кредит в іноземній валюті. Як було вище наведено Банком був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених Кредитним договором, однак, відповідач [PERSON] всупереч вимогам чинного законодавства та умов Кредитного договору належним чином свої зобовязання по поверненню чергової частки кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом не виконав та не здійснив повернення кредиту та сплати відсотків у повному обсязі у встановлені Кредитним договором строки. Про ці обставини зазначив представник Банку в позовній заяві та вони не спростовані відповідачами, у звязку з чим ними не виконані вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до Договорів поруки №№ 26982 Р від 21.03.2008 р., що укладені між Банком, з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON] (далі Поручителі), з іншої, сторони договорів встановили, що Поручителі на добровільних засадах взяли на себе зобовязання перед Банком відповідати по борговим зобовязанням боржника [PERSON], які виникають з умов вищезазначеного Кредитного договору від 21.03.2008 р., а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі (а.с. 28, 30). Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановленого додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають солідарно нести відповідальність разом зі [PERSON] за порушення останнім своїх обовязків по поверненню кредиту, по сплаті відсотків за користування кредитом, а також по сплаті інших штрафних санкцій, передбачених вищезазначеним Кредитним договором. Згідно розрахункам, наданим позивачем, які перевірені судом, загальна сума заборгованості перед Банком за Кредитним договором станом на 03.02.2016 р. становить 22\~014,19 доларів США, у тому числі, заборгованість за кредитом у розмірі 13\~854,54 доларів США; заборгованість по процентам у розмірі 41\~894,04 доларів США, у тому числі: заборгованість по несплаченим процентам на прострочену заборгованість у розмірі 41\~894,04 доларів США. Усього заборгованість за кредитом 55\~748,58 доларів США; стягнуто за рішеннями суду 34\~791,89 доларів США, різниця становить 20\~956,69 доларів США, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 9,66 доларів США штраф (фіксована частина); 1\~047,83 доларів США штраф (відсоток від суми заборгованості). Отже, заборгованість до стягнення становить 22\~014,19 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2016 року становить 569507,05 грн. (а.с. 11 - 15, 16 - 17). Як вбачається з копій листів, Банком з метою досудового врегулювання спору відповідачам у справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] направлялись повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 18 - 23). Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Судом не встановлено, що боржник [PERSON] не виконав зобовязання в повному обсязі по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом внаслідок випадку або непереборної сили, тому відповідач має сплатити пеню по кредиту. Крім того, з цих підстав відповідачі мають солідарно відповідати перед позивачем по поверненню кредиту, відсотків та пені. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, всупереч умовам договору та вимог чинного законодавства відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню кредиту не виконали та не здійснили повернення кредиту у встановлені договором строки у повному обсязі. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову Банку про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитом на загальну суму 22\~014,19 доларів США. У абз. 2 п. 14 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України розяснив, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземні валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до повідомлення Національного банку України від 15.09.2016 р. на день ухвалення рішення Національний банк України встановив такий офіційний курс гривні до долара США: 100 доларів США дорівнюють 2\~632,99 гривням. Отже, приймаючи до уваги заявлені Банком позовні вимоги в іноземній валюті (в доларах США), а також офіційний курс долара США до української гривні на день ухвалення рішення, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає солідарному стягненню заборгованість за кредитом на загальну суму 579\~631,42 гривень (22\~014,19 доларів США х 2\~632,99 грн. : 100). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, виходячи з цієї норми, нею не передбачений солідарний порядок стягнення судових витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення, тому в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при звернені з цим позовом до суду в рівних частинах з кожного.

Outcome: partial