Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою на реєстраційному обліку перебуває відповідач [PERSON] , яка фактично ніколи не проживала в зазначеному житловому приміщенні, тому в порядку положення статей 71, 72 ЖК України має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням з відповідними наслідками цього, передбаченими ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Вказані обставини зумовили позивача звернутись до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в її відсутність, просить ухвалити рішення на підставі поданих доказів, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалася, судом вжито максимальні заходи для її повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Суду повернуто повістку про виклик відповідача з довідкою УДППЗ «Укрпошта» про неможливість вручення виклику з причини відсутності адресату за місцем реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (підтверджено: копією договору купівлі-продажу від 27.12.2007 року - а.с. 9-10, копією витягу з Державного реєстру правочинів № 5246486 від 27.12.2007 р., копією витягу Красноармійського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18036387 від 11.03.2008 р., довідкою Новоолександрівської сільської ради Покровського району Донецької області № 460 від 18.10.2019 року - а.с. 15). На реєстраційному обліку за вказаною адресою з 23.03.2011 року перебуває [PERSON] , [INFO] . З позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] формально була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично в житловому приміщенні ніколи не мешкала. В судовому порядку [PERSON] порушено питання втрати [PERSON] права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Судом надано оцінку поданих позивачем доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пред`явлення до суду позовної заяви про позбавлення права користування житловим приміщенням в розумінні ст. ст. 319, 391 ЦК України є однією із форм захисту власником своїх прав на володіння, користування та розпорядження належним нерухомим майном. Згідно вимог чинного законодавства, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у судовому порядку тільки з однієї указаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Зокрема, позивач [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в порядку ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України особа у судовому порядку втрачає право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня понад строки встановлені ЖК України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття наймача або членів його сім`ї на постійне проживання в інше жиле приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд надає аналіз доказів, поданих [PERSON] на підтвердження позовних вимог щодо відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації без поважних причин понад строки, визначені вищевказаними нормами ЖК України. Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованою в спірному житловому приміщенні житлом фактично не користується, її особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки члена сім`ї наймача, передбачені ст. 64 ЖК України, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, не виконує, оскільки постійно проживає в іншому місці. Судом також не встановлено жодних обставин, які б давали підстави вважати, що позивач чи інші особи чинять відповідачу перешкоди у користуванні житлом. Такі обставини не суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам, зокрема, згідно довідки Новоолександрівської сільської ради Покровського району Донецької області № 460 від 18.10.2019 року - [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає з 2011 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Враховуючи вказане, судом встановлено факт відсутності відповідача [PERSON] в спірному житловому приміщенні на праві мешкання строком понад шість місяців, при цьому причин її відсутності, які могли бути визнані поважними, за аналогією зі статтею 71 ЖК України, під час розгляду справи - не надано. При розгляді справи по суті, суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй в цьому. Виходячи з Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи в житловому приміщенні є похідна від проживання цієї особи в ньому, отже сама по собі реєстрація відповідача у спірному жилому приміщенні не надає право на проживання в ньому. У судовому засіданні доказано добровільність мешкання відповідача в іншому жилому приміщенні, без наявності створення будь-яких перешкод для її мешкання в спірному житловому приміщенні, а тому розглядувана позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] підлягає задоволенню як обґрунтована та підтверджена доказами. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Разом з тим, питання про відшкодування понесених судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України позивачем не порушувалося. На підставі ст. ст. 319, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України

Outcome: approved