Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 березня 2008 року [PERSON] на праві власності належить 1/3 частина жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інші 2/3 частки вказаного будинку належать [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 07.09.1993, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 01.07.2006, що підтверджується копією паспорта, але фактично мешкає у будинку з 2002 року, що підтверджується актом, з якого судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з 2000 року. Згідно технічного паспорта на будинок його загальна площа становить 68,9 кв.м., житлова 36,2 кв.м., допоміжна 32,7 кв.м., він має три житлові кімнати, кухню, комору, коридор, ванну кімнату. З квитанцій про сплату комунальних послуг суд вбачає, що [PERSON] утримує будинок. Приписами ст. 397 ЦК України встановлено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] мешкає та користується усім будинком, а не тільки належною їй 1/3 часткою, з 2002 року. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного права, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Судом встановлено, що [PERSON] не має титулу щодо спірного майна, тобто фактично володіє ним, але не має жодної правової підстави володіння чужим майном. Натомість її володіння є добросовісним, так як [PERSON] при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Також судом встановлено, що будь-які інші особи не претендують на це майно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у даній справі наявні усі сукупні умови для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: approved