Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Орган опіки та піклування Теребовлянської районної державної адміністрації звернувся в суд із позовом про позбавлення батьківських прав відповідача та стягнення з неї аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір'ю неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2008 року діти за заявою матері були тимчасово поміщені в Тернопільський обласний будинок дитини. За заявою відповідача від 13.07.2010 року час перебування дітей в будинку дитини було продовжено. З того часу мати перестала цікавитися дітьми зовсім. З 2011 року діти почали проживати та перебувати під опікою тітки [PERSON]. Рішенням Теребовлянського районного суду від 17.06.2011 року батьків дітей було визнано безвісно відсутніми, оскільки всі спроби розшукати їх виявилися безрезультативними. Відповідача вдалося розшукати лише в 2016 році у зв'язку з порушенням питання про доцільність позбавлення батьківських прав, однак станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не брала жодної участі у вихованні дітей, їх матеріальному забезпеченні. Крім того, відповідач [INFO] уклала шлюб з [PERSON] та [INFO] в них народився син [PERSON]. Після порушення питання про позбавлення батьківських прав відповідач надалі продовжує ігнорувати своїх дітей, не відвідує їх, не цікавиться їх вихованням та станом здоров'я. Діти називають татом і мамою своїх опікунів. У зв'язку з цим представник позивача просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Крім цього представник позивача в поданій позовній заяві просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей розмірі 1500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, мотивуючи цю вимогу тим, що відповідач зобов'язана нести витрати по утриманню дітей: на придбання їжі, одягу, шкільного приладдя, ліків. Добровільно коштів на утримання дітей вона не надає. В судове засідання представник позивача не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Однак, будучи присутньою в попоредніх судових засіданнях підтримала заявлені вимоги і просила суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Крім того, в поданих запереченнях на позовну заяву відповідач пояснила, що в зв'язку з важким матеріальним становищем вона змушена була помістити дітей в дитячий будинок, де відвідувала їх фактично кожний день. В подальшому, у зв'язку з виїздом за кордон, вона домовилася зі своєю тіткою [PERSON], щоб та забрала дітей до себе, а вона буде допомагати їм матеріально, однак в подальшому її відносини з тіткою погіршилися і остання відмовилася допускати її до дітей та приймати від неї будь-яку допомогу. Незважаючи на всі її спроби забрати дітей до себе та допомагати їм матеріально, тітка та Служба у справах дітей чинять їй в цьому перешкоди, а тому вона просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - адвокат Савка О. Я. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив суд в задоволенні позову відмовити, пояснивши при цьому, що відповідач дійсно протягом тривалого часу не з'являлася до дітей, але зараз веде зразковий спосіб життя і хоче забрати дітей до себе. Протягом тривалого часу відповідач перебувала за кордоном, однак не забувала про дітей, надсилала їм грошові кошти і посилки, однак тітка [PERSON] відмовлялася від них. Враховуючи те, що вини відповідача у неучасті в вихованні дітей не має, тому він просить суд в задоволенні позову відмовити. Прокурор в судовому засіданні позов підтримала і пояснила, що матеріалами справи повністю доведено факт неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Однак, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Крім того, представник третьої особи ствердила, що відповідач за вказані роки жодного разу не зверталася до них із скаргами на свою тітку [PERSON] щодо чинення останньою їй перешкод в спілкуванні з дітьми. Вислухавши думку прокурора, пояснення сторін та покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд встановив наступні обставини. Так, в ході судового засідання встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 29 червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області (а.с.12), копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 01 лютого 2007 року виконкомом Іванівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області (а.с.13), відміткою про реєстрацію шлюбу в паспорті серії [NUMBER] (а.с.11), повідомленням Теребовлянського районного відділу УМВС України в Тернопільській області від 13.04.2011 року №2863 (а.с.21). Батько дітей [PERSON], [INFO], рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 червня 2011 року визнаний безвісно відсутнім (а.с.26). За заявами [PERSON] від 15.06.2008 року, 20.06.2008 року і на підставі розпорядження голови Теребовлянської районної державної адміністрації від 27.06.2008 року №406 малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в зв'язку з матеріальним становищем заявника були тимчасово строком на 1 рік влаштовані в Тернопільський обласний комунальний спеціалізований Будинок дитини (а.с. 23, 24, 146). Розпорядженням голови Теребовлянської районної державної адміністрації від 17.06.2009 року №317, в зв'язку із заявою матері та враховуючи складні матеріально-побутові умови проживання сім'ї, строк перебування дітей в Тернопільському обласному будинку дитини продовжено до досягнення ними 4-річного віку включно (а.с. 25, 145). Як вбачається з актів від 12.01.2009 року, 25.05.2009 року, 30.11.2010 року, 23.03.2011 року та 23.05.2011 року, затверджених головним лікарем КУТОР «ТОСБД», з часу поступлення дітей в Тернопільський обласний комунальний спеціалізований Будинок дитини, а саме з 03.07.2008 року мати дітей один раз на 3-4 місяці дзвонить до них по телефону (а.с.140, 143, 147, 149, 152). Згідно повідомлення КУТОР «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини» від 20.06.2011 року №71 за період перебування в установі малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відвідували: 01.10.2008 року та 27.04.2009 року (відвідувала мама); 02.06.2009 року, 05.08.2009 року, 10.09.2009 року, 15.02.2010 року та 27.08.2010 року (дзвонила мама); 24.11.2009 року (передача від мами) (а.с.153). Відповідно до листа КУТОР «Тернопільський обласний спеціалізований будинок дитини» від 21.04.2009 року №67 на ім'я [PERSON] адміністрація установи повідомляє [PERSON] про те, що вона 6 місяців не відвідувала своїх дітей, не цікавилася станом здоров'я, ні усно, ні письмово не брала участі у їх вихованні (а.с.142). Розпорядженням Голови Теребовлянської районної державної адміністрації від 06.07.2011 року №423 надано малолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], статус дітей, позбавлених батьківського піклування та передано під опіку тітки [PERSON], жительки с.Ілавче Теребовлянського району (а.с.22). Як вбачається з Актів контрольного обстеження умов проживання і виховання дитини позбавленої батьківського піклування від 03.03.2016 року та 19.09.2017 року малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з [PERSON], стан здоров'я дітей добрий, навчаються в школі, санітарно-гігієнічні умови проживання задовільні, для дітей створені всі умови для проживання, навчання та відпочинку, опікун виконує всі покладені на неї обов'язки, взаємовідносини між опікуном та дітьми добрі, діти називають опікуна мамою (а.с.18, 19, 94, 95). Згідно характеристик від 10.10.2016 року та від 19.09.2017 року, виданих Ілавченською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів на [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], опікуни цікавляться навчанням дітей, ведуть правильну лінію у вихованні дітей, діти завжди чисті і охайні, мама дітей жодного разу не відвідувала їх в школі та не цікавилася їх навчанням. (а.с.16, 17, 92, 93). Відповідно до довідки №1244, виданої 21.09.2017 року Іванівською сільською радою Теребовлянського району Тернопільської області, в період з 01 січня по 21 вересня 2017 року [PERSON] на території села Ілавче була відсутня (а.с.91). Як вбачається з Витягу з протоколу №1 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 25.01.2017 року в цей день було розглянуто питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В ході обговорення вказаного питання виступила завідувач сектору опіки та піклування служби у справах дітей Ходинецька Н. М., секретар Іванівської об'єднаної територіальної громади Гайданка Л. І. та опікун дітей [PERSON], які вказали, що мати дітей [PERSON] на протязі 2011-2016 років не цікавилася своїми дітьми, їх здоров'ям, навчанням, не телефонувала та не приїжджала до них (а.с.27). Із висновку органу опіки та піклування Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області від 27 січня 2017 року №02-143/02-20 вбачається, що відповідач з дітьми не спілкується, не бере участі у вихованні, не цікавиться їх життям, матеріально та морально не підтримує, що підтверджується відповідними документами. Тому з метою забезпечення прав та законних інтересів неповнолітніх дітей, орган опіки та піклування Теребовлянської райдержадміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.6-9). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 2011 року вона опікується дітьми відповідача. За весь цей час відповідач жодного разу не навідалася до дітей, не цікавилася їх станом здоров'я та вихованням. Перед цим діти були в будинку дитини, оскільки відповідач не мала змоги їх утримувати, вела негативний спосіб життя, постійно пропадала. За всі роки, поки діти перебувають разом з нею, відповідач лише раз написала СМС, що прислала на Нову пошту посилку, більше вона не телефонувала і нічого не присилала. Жодних перешкод в спілкуванні дітей та відповідача вона не чинила і чинити не буде, однак відповідач сама усунулася від їх виховання. Таким чином, всі вищенаведені факти свідчать про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітніх дітей, а саме не навідується до них, не спілкується з ними, не цікавиться дітьми, їх станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не приймає участі у вихованні та не проявляє щодо них материнської турботи та уваги. Згідно із вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-XII, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. В силу вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно ст. 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року №1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного Кодексу (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дітей і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як матері неповнолітніх дітей в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач на протязі 2011-20016 років не приймала жодної участі у вихованні дітей. Твердження відповідача про те, що опікун дітей чинила їй перешкоди в спілкуванні з дітьми не знайшли жодного підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідач могла спілкуватися з дітьми не лише вдома опікуна, а й в школі, де навчаються діти, однак вона цього не робила. Окрім іншого, в судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач не приймає участі в навчально-виховному процесі своїх дітей (успішністю не цікавиться, класні заходи та батьківські збори не відвідує). Наведене в своїй сукупності на думку суду може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про її бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач з моменту передачі дітей у будинок дитини не вживала жодних заходів для захисту прав своїх дітей, не відвідувала їх, не цікавилася їх станом здоров'я, не допомагала їм матеріально. Суд зауважує, що навіть протягом розгляду справи в суді вона таких дій не вчинила і в судове засідання не з'явилася, щоб пояснити причини не вчинення таких дій, та пояснити те, яким чином вона бажає поліпшити своє ставлення до виховання дітей. Далі суд зазначає, що в процесі розгляду справи було з'ясовано, що діти називають своєю мамою їх опікуна, добровільно знаходяться поряд з нею, опікун повністю виконує всі покладені на неї обов'язки по вихованню дітей. При цьому, суд звертає увагу, що взаємовідносини між дітьми, матір'ю та опікуном склались таким чином, що діти протягом останніх шістьох років проживають разом з опікуном, а перед тим три роки знаходилися в будинку дитини, тому в даній ситуації судом будуть враховані «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім'ї (включаючи біологічних батьків та тітки-опікуна) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Зокрема, в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вона з ними не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення матері із своїми дітьми. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір'ю та дітьми. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни її поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому Сімейним Кодексом (стаття 169). Обставини справи свідчать, що позбавлення відповідача батьківських прав, як було наголошено вище, фактично не змінює існуючу ситуацію, при цьому відповідач має можливість виправити ситуацію, і не позбавлена права на спілкування з дітьми. З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, Суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації Судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов'язків і відновити або зміцнити здатність сім'ї піклуватися про свою дитину. Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, оскільки відповідачу з надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дітей, такий час у неї був і протягом судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, вона таких заходів не вжила. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування нею своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], оскільки вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст. 181, 183 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається з роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-XII, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Як вбачається із пояснень представників представника позивача, третьої особи, показів свідка, наданих ними в судовому засіданні, та матеріалів справи, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, хоча має нерегулярний мінливий дохід. Згідно ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, беручи до уваги те, що вищенаведені встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач в добровільному порядку належного матеріального утримання дітям не надає, а також враховуючи майнове становище відповідача, яка має нерегулярний мінливий дохід, ненадання суду відомостей відповідачем про свій стан здоров'я, наявність в неї на утриманні ще однієї неповнолітньої дитини, беручи до уваги норму законодавства про рівні обов'язки батьків щодо утримання дитини, виходячи з забезпечення інтересів дітей, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів підлягає до часткового задоволення, в зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 лютого 2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в користь держави 1280 гривень 00 копійок судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial