Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (далі Фонд) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 20 серпня 2003 року Фонд уклав з [PERSON] договір про надання позики № 148, згідно з умовами якого Фонд надав останній пільгову позику для купівлі житлового будинку у розмірі 10000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 01 листопада 2008 року. 29 вересня 2004 року між ними було укладено договір про надання позики № 288 у розмірі 5000 грн для добудови господарських будівель зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 30 листопада 2010 року. У 2006 році за спільною домовленістю сторін було продовжено строк дії договорів позики до 2020 року та погоджено повернення позики у розмірі 1000 грн щороку, а в останній рік 200 грн. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору позики у неї за період з 30 листопада 2014 року по 25 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 2635,48 грн, позивач просив стягнути з останньої зазначену суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився, однак подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи, просив розглядати справу без його участі (а.с. 30). Відповідач у судове засідання не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала. Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. За згодою представника позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 20 серпня 2003 року уклала з Фондом договір про надання позики № 148 (а.с. 6-7). Згідно з умовами п.п. 1.1, 2.6, 2.7 вказаного договору Фонд зобовязався надати, а [PERSON] повернути Фонду позику для купівлі житлового будинку у розмірі 10000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 01 листопада 2008 року. 29 вересня 2004 року між сторонами було укладено договір про надання позики № 288, за умовами якого (п.п. 1.1, 2.6, 2.7) Фонд зобовязався надати, а [PERSON] повернути Фонду позику для добудови господарських будівель у розмірі 5000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 30 листопада 2010 року (а.с. 8-9). Порядок і строки повернення позики було узгоджено сторонами і визначено шляхом сплати щорічних рівних платежів. На виконання п. 1.1 вказаних договорів позики Фонд перерахував кошти у сумі 10000 та 5000 грн на особовий рахунок відповідача для подальшого використання за цільовим призначенням, що обєктивно підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 13). Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобовязання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і Фонд виконав взяті на себе за умовами зазначених договорів зобовязання надати позику в національній валюті у визначений договорами спосіб, сторонами договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов, а підписанням договору відповідач засвідчила, що вважає умови договору справедливими по відношенню до неї. У звязку з важким фінансовим становищем відповідача 02 листопада 2006 року на засіданні правління Фонду було вирішено дозволити [PERSON] залишок позики в сумі 14200 грн повертати з 2006 по 2019 рік включно щорічними платежами до 30 листопада поточного року в розмірі 1000 грн, а в 2020 році 200 грн; відсотки за користування коштами сплачувати щороку (а.с. 12). З таким рішенням Фонду відповідач погодилася, що засвідчила власним підписом на протоколі засідання правління Фонду. У результаті неналежного виконання відповідачем умов договору позики в останньої за період з 30 листопада 2014 року по 25 травня 2015 року виникла заборгованість по тілу позики у розмірі 1000 грн та по відсотках за користування коштами 401,85 грн. За несвоєчасне погашення заборгованості по тілу позики Фондом у відповідності до п. 3.2 договору нараховано пеню у розмірі 880 грн та за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за користування коштами 353,63 грн, а всього: на загальну суму 1233,63 грн (а.с. 5). Розрахунок заборгованості є чітким та детальним і правильність його проведення відповідачем не оспорювалася, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. У звязку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобовязань 23 лютого 2015 року Фондом було надіслано їй претензію про несвоєчасне повернення заборгованості за договором позики на суму 1401,85 грн, яка останньою була залишена без виконання (а.с. 10-11). За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених вище норм матеріального права, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом правових і фактичних підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики по сплаті чергових платежів, відсотків та нарахованої пені, оскільки остання, як позичальник, порушила умови договору, що виразилося в неналежному виконанні договірних зобовязань, а саме в простроченні платежів згідно з умовами договору, та в неповерненні коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного відповідачем надано суду не було і в матеріалах справи такі відсутні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 629, 1046, 1049 ЦК України та

Outcome: approved