Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

На розгляд Шевченківського районного суду м. Києва подано позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , Центр надання адміністративних послуг Шевченківської РДА в м. Києві, про визнання права проживання та користування житлом. Предметом позову є визнання за [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 04.03.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) права на проживання та користування кімнатами № 1 та 2 площею 12.4 та 16.7 кв.м., квартири [ADDRESS] . Підставою позову є не визнання відповідачем права на проживання у ній позивача, із погрозами не допускати до користування квартирою, які містять реальний характер і не рідко із погрозою застосувати насильство. Відповідач погрожує змінити замки на вхідних дверях і в такий спосіб не допустити позивача до житла. Правова позиція позивача обґрунтована тим, що 20 квітня 2000 року, [PERSON] , надано посвідчення [NUMBER] на право зайняття житлового приміщення та проживання у сімейному гуртожитку у кімнатах № 1, 2 кв. [ADDRESS] , для трьох осіб: позивача, відповідача та їхнього сина [PERSON] 11 листопада 2013 року відповідачу, видано Ордер № 05631 серії «Б» на жиле приміщення, на сім`ю з трьох осіб, на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12.4 та 16.7 кв. м., яке складається з двох кімнат у комунальній квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі сторони проживають постійно, відповідач та син зареєстровані у ній, а позивач була зареєстрована з 18.04.1995 року по 10.07.2014 року. З 17.07.2014 року по теперішній час, позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . 16.11.2012 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 85/м2-301, на квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір укладений в інтересах сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя. Після завершення будівництва та реєстрації права власності на вказану квартиру, за взаємною згодою подружжя, позивач зареєструвалася у ній з одночасним зняттям з реєстрації зі спірної квартири - [ADDRESS] . Згодом квартиру [ADDRESS] , сторони подарували сину [PERSON] на підставі договору дарування від 20.11.2019 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, а також заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 13 травня 2020 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В якому відповідачем зазначено про відсутність предмета спору, оскільки позивач є дружиною позивача, а відповідно членом його сім'ї, та користується житлом за адресою: [ADDRESS] (надалі за текстом - «житло»). Ні відповідачем, а ні будь-якою іншою особою, вказане в позовній заяві право позивача на проживання та користування житлом на даний час не оспорюється та позивач має дане право на підставі Ордеру №05631 серії «Б» (надалі за текстом - «Ордер»), відповідно до якого відповідачу з сім`єю, яка складається з трьох осіб видано ордер на право зайняття жилого приміщення, яке складається з двох кімнат в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дане право за позивачем вже визнано на підставі Ордеру, а тому не потребує повторного визнання судовим рішенням. При цьому відповідач заперечив твердження позивача про те, що відповідач не визнає права позивача на проживання в житлі та погрожує відповідачу не допустити її до користування житлом, в тому числі із погрозою застосування насильства, змінити замки. Зазначив, що вказані твердження не відповідають дійсності, є не недоведеними. Заперечивши вказані твердження зазначив, що у вказаному житлі фактично проживає син позивача та відповідача - [PERSON] і, змінивши замки, як стверджує позивач, відповідач позбавив би можливості і сина користуватись даним приміщенням, а якщо дав би нові ключі сину, стосовно якого не має також претензій на користування житлом, то позивач мав би і так можливість вільно увійти за допомогою сина в дане житло, який би відчинив їй двері в дане житло. Відповідач зазначив про те, що дійсною причиною звернення із вказаним позовом є наявність цивільної справи №754/4830/20 про розірвання шлюбу та фактична наявність спору щодо майна, оскільки позивач фактично зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності сину, проте і позивач і син фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , а квартиру за адресою: [ADDRESS] , позивач здає в оренду за грошову винагороду, яку не ділить із відповідачем, а тому не бажає проживати за адресою: [ADDRESS] , оскільки таке матиме наслідком втрату доходу від цього майна, який станом на теперішній момент позивач забирає собі і не ділить з відповідачем. Від третьої особи-1, [PERSON] , 14 травня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення щодо відзиву, із змісту яких вбачається, що відповідач зловживає спиртними напоями після чого стає агресивним, погрожує фізичною розправою, вимагає звільнити квартиру та виказує намір одружитися вдруге і проживати у спірній квартирі з іншою жінкою. 18 травня 2020 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Кушніром Ю.П. надійшла відповідь на відзив у якому зазначив про тре, що відповідач вчиняє насильство щодо позивача, погрожує позивачу, на підтвердження чого до відповіді на відзив надано довідку Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві від 15 квітня 2020 року. Зазначено про те, що погрози відповідача сприймаються позивачем реально у зв`язку із напруженими відносинами, а також відсутністю реєстрації позивача за вказаною адресою, у зв`язку із чим позивач має підстави вважати, що відповідач може вчинити дії щодо недопущення позивача до користування спірною квартирою. Крім цього представник, посилаючись на п. 18 постанови Кабінету міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічної о реєстру» зазначає про те, що у випадку позивача (за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили), для реєстрації місця проживання потрібна згода власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. Однак у зв`язку із відсутністю такої згоди у реєстрації у спірній квартирі відмовлено, з аналогічних підстав відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання, на підтвердження чого надано відповідні документи. Зважаючи на те що для реєстрації позивачки необхідна згода всіх осіб які зареєстровані у спірній квартирі, а відповідач такого права за позивачем не визнає, то позивач звернувся за захистом невизнаного чи оспореного права до суду. 25 травня 2020 року від відповідача на адресу суду надійшли заперечення, відповідно до яких відповідач посилається на наявність порушень процесуального законодавства, зокрема і щодо подання доказів із порушенням ст. 83 ЦПК України у зв`язку із чим такі докази судом не повинні прийматись. Крім цього, посилається на те, що довідка від 15 квітня 2020 року не засвідчена належним чином, відсутні докази повноважень представника. Крім цього, відповідач не погодився із фактами, які викладені позивачем, заперечуючи факт насильства та звертаючи увагу суду на відсутність будь-якого рішення з цього приводу. Зазначає про те, що позивачем здійснено виклик поліції в той час, коли відповідача насправді не було дома та тоді, коли він насправді перебував поза межами міста Києва, що спростовує факт насильства щодо позивача. Крім цього, зазначив про те, що вказаною довідкою позивачем навпаки підтверджено факт свого перебування в житлі, при цьому намагаючись довести наявність перешкод у перебуванні в ньому. Також відповідач зазначив, що відповіді на відзив копії заяв про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця проживання позивача видані 14 травня 2020 року, а тому не можуть свідчити про факти, викладені в позовній заяві, складеній 09 квітня 2020 року. Про факт написання зазначених заяв, як і про відповідь на них, відповідачу не було відомо, а тому він не мав можливості у будь-якому разі висловити свою згоду чи заперечення щодо реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] . Крім цього відповідачем зазначається про те, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору. Так, відповідно до статті 64 ЖКУ (Права і обов`язки членів сім`ї наймача), члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Позивач на даний час є дружиною відповідача та членом сім`ї, а тому має право проживання та користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Вказане право позивач має на підставі Ордеру №05631 серії «Б», який видано відповідачу з сім`єю з трьох осіб видано ордер на право зайняття жилого приміщення, яке складається з двох кімнат в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Тобто вказане право за позивачем вже визнано на підставі Ордеру, а тому не потребує повторного визнання судовим рішенням. Крім цього 27 травня 2020 року від відповідача на адресу суду надійшли за печення на пояснення третьої особи, з підстав, аналогічних тим, які викладено у запереченнях, які надійшли 25 травня 2020 року. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору-2, заяв по суті спору на адресу суду не надходило. Обставини справи, встановлені судом 20 квітня 2000 року, [PERSON] , надано посвідчення [NUMBER] на право зайняття житлового приміщення та проживання у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , для трьох осіб: позивача, відповідача та їхнього сина [PERSON] (а.с. 5). 11 листопада 2013 року відповідачу, видано Ордер № 05631 серії «Б» на жиле приміщення, на сім`ю з трьох осіб, на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12.4 та 16.7 кв. м., яке складається з двох кімнат у комунальній квартирі [ADDRESS] . (а.с. 6). У вказаній квартирі відповідач та син зареєстровані, а позивач була зареєстрована з 18.04.1995 року по 10.07.2014 року. З 17.07.2014 року по теперішній час, позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . 16.11.2012 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 85/м2-301, на квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір укладений в інтересах сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя. Після завершення будівництва та реєстрації права власності на вказану квартиру, за взаємною згодою подружжя, позивач зареєструвалася у ній з одночасним зняттям з реєстрації зі спірної квартири - [ADDRESS] . Згодом квартиру [ADDRESS] , сторони подарували сину [PERSON] на підставі договору дарування від 20.11.2019 року. Предметом позову є визнання за [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 04.03.1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) права на проживання та користування кімнатами № 1 та 2 площею 12.4 та 16.7 кв.м., квартири [ADDRESS] . Оцінка обставин справи Оскільки підставою позову є обґрунтування позивача про те, що вона є членом сім`ї відповідача, і тому їй належить право користування квартирою, однак оскільки стосунки між сторонами погіршились а позивач не зареєстрована за вказаною адресою, то суд виходить із наступного. Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У зв`язку із вказаними положеннями суд вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року, у справі №199/10302/14-ц. Відповідно до статті 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Застосовуючи вказані висновки Верховного Суду у контексті даної справи, суд враховує, що відповідно до матеріалів справи позивач у квартирі [ADDRESS] не зареєстрована. За даними паспорта [PERSON] , вона з 18.04.1995 року по 10.07.2014 року. З 17.07.2014 року по теперішній час, позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Судом встановлено, що 20 квітня 2000 року, [PERSON] , надано посвідчення [NUMBER] на право зайняття житлового приміщення та проживання у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , для трьох осіб: позивача, відповідача та їхнього сина [PERSON] (а.с. 5). 11 листопада 2013 року відповідачу, видано Ордер № 05631 серії «Б» на жиле приміщення, на сім`ю з трьох осіб, на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12.4 та 16.7 кв. м., яке складається з двох кімнат у комунальній квартирі [ADDRESS] . (а.с. 6). За таких обставин суд дійшов висновків про те, що позивач вселилась у вказане приміщення з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається із матеріалів справи позивач добровільно виселилась із вказаного приміщення 17.07.2014 року. Однак станом на момент звернення із вказаною позовною заявою, хоча зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , проте фактично проживає у квартирі [ADDRESS] . При цьому суд бере до уваги те, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Так само й відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як вбачається із заяв по суті спору відповідач не заперечує права позивача на проживання у спірній квартирі, про що також свідчить і факт її проживання у вказаній квартирі. Крім цього, суд не може не врахувати аргументів позивача про те, що про факт написання заяв від 09 квітня та 14 травня 2020 року, як і про відповідь на них, відповідачу не було відомо, а тому він не мав можливості у будь-якому разі висловити свою згоду чи заперечення щодо реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивачем вказані обставини не спростовано. Також позивачем не доведено обставин, на які він посилається щодо наявності насильства. Так з доданої довідки від 15 квітня 2020 року, вбачається лише те, що 10 квітня 2020 року позивач звернулася до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо домашнього насильства психологічного та фізичного характеру. Перевіркою вказаної заяви встановлено, що під час телефонної бесіди [PERSON] повідомив про те, що він знаходиться поза межами м. Києва в сільській місцевості, де відпочиває, та коли повернеться йому достеменно не відомо. В ході проведення перевірки було встановлено, що сторони конфлікту звинувачують одне одного у різного роду протиправних діях, однак в ході перевірки встановити незалежних свідків чи очевидців конфлікту між громадянами на час проведення перевірки не виявилось можливим. В даному ж випадку довідка про неможливість встановлення обставин адміністративного правопорушення не може бути розцінена судом для прийняття рішень за результатами його вчинення. Суд враховує, що відповідно до ст. 62 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у Україні дії презумпція невинуватості. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем до відзиву додано копію ухвали про відкриття провадження у справі між тими ж сторонами, про розірвання шлюбу. При цьому суд враховує, що навіть у разі якщо позивач перестане бути членом сім`ї наймача, але продовжить проживати в займаному жилому приміщенні, вона матиме такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач на підтвердження підстав своїх вимог не надала суду доказів тих обставин, на які посилається. У той же час рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не може за наявними матеріалам справи дійти висновку про те, що відповідач не заперечуючи проти проживання позивача в гуртожитку одночасно заперечує проти реєстрації її місця проживання у ньому. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до правил, закріплених у ст. 41 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із п.1 договору про надання правової допомоги від №2020/05/06 від 06 травня 2020 року, адвокатське бюро «Юридична фірма Легенького М.А. «Правова допомога», зобов`язується надати [PERSON] правову допомогу у справі №761/10512/20. Факт надання вказаних послуг підтверджується матеріалами справи, а саме оригіналами: додатку до договору, рахунку-фактури, акта наданих послуг та оригіналом квитанції про оплату у сумі 2000,00 грн. Відповідно до правил розподілу судових витрат, встановлених у ст. 141 ЦПК України вказані судові витрати потрібно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved