Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

На початку жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Центр» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договором та звернення стягнення на заставлене майно. Вказувало, що за умовами кредитного договору від 23 серпня 2012 року, банк надав боржнику кредит у розмірі дев'ять мільйонів гривень, а боржник отримав вказані кошти та зобов'язувався їх повернути у строк по 22 серпня 2014 року зі сплатою 21 % річних. Однак боржник вказану вимогу не виконав, не повернув отриманий кредит, не сплатив проценти за користування кредитними коштами та не погасив всю суму заборгованості. В судовому засіданні представник позивача свої позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволені. Відповідачі - 2, 3 звернулись до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання правовідносин за договором іпотеки припиненими. Представники відповідачів заперечили проти пред'явленого позову та просили задовольнити пред'явлені зустрічні вимоги. Суд, заслухавши учасників цивільного процесу, дослідивши і оцінивши в сукупності докази по справі, прийшов до наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи 23 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Центр» і ТОВ «ПВІТА Центр» було укладено договір про відновлювану кредитну лінію № 230812/13-КЮ, з договором про внесення змін та доповнень до нього № 1 від 10 квітня 2014 року. Відповідно до умов п. 1.1. Кредитного договору Кредитор зобов'язався надати Боржникові кредитні кошти у сумі 9 000 000,00 (дев'ять мільйонів) грн., а Боржник зобов'язався повернути їх у строк по 22 серпня 2014 р. (включно) та сплатити за користування кредитними коштами проценти у розмірі 21 % (двадцять один процент) річних, а за користування кредитними коштами з моменту, вказаного у підпункті «б» п.3.1. Кредитного договору, сплатити проценти у розмірі 30% (тридцять) процентів річних. 23 серпня 2012 року між Банком, з одного боку і [PERSON], [PERSON], як поручителями, були укладені договори поруки, за умовами яких останні зобов'язалися солідарно з ТОВ «ПВІТА ЦЕНТР» відповідати перед Банком за належне виконання зобов'язань за Кредитним договором. 23 серпня 2012 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, за умовами якого останнім в іпотеку Банку були передані дві земельні ділянки площею 0,3466 га. і 0,25 га. у с. Проців, а також господарську будівлю за адресою: [ADDRESS]. 05 жовтня 2012 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку Банку було передано домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також земельна ділянка загальною площею 0,36 га, розташована за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Проців. 29 листопада 2012 року між Банком і ПП «Фірма «ПВІТА» було укладено Договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку Банку був переданий комплекс будівель, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач на виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором здійснив на користь ТОВ «ПВІТА Центр» наступні перерахування: 23 серпня 2012 року в сумі 3 055 000, 00 грн., 05 жовтня 2012 року в сумі 795 000,00 грн., 9 жовтня 2012 року - 2 300 000,00 грн., 29 листопада 2012 року в сумі 2 850 000,00 грн., а всього - 9 000 000,00 грн. Однак, позичальник ТОВ «Фірма Пвіта», починаючи з листопада 2013 року припинив належним чином виконувати свої зобов'язання сплати кредитних платежів, внаслідок чого станом на 26 березня 2014 року у нього виникла заборгованість в загальній сумі 9 764 579,18 грн., яка складається з наступного: 9 000 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 751 250,00 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитними кошами, 13 329,18 грн. - пеня за прострочку сплати процентів. В зв'язку із частковим задоволенням Банком своїх вимог на суму 2 241 634,80 грн. за рахунок звернення стягнення 22 серпня 2014 року на нерухоме майно відповідача - іпотекодавця [PERSON], заборгованість склала 8 856 645,12 грн. Представник відповідача ТОВ «ПВІТА ЦЕНТР» під час судового розгляду справи визнав факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, наявність заборгованості і відсутність її погашення на теперішній час. В зв'язку з чим у відповідності до п. 1 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. При цьому, відповідач ТОВ «ПВІТА ЦЕНТР» також не висловив жодних заперечень щодо нарахованої Банком суми боргу, своїх контррозрахунків цієї суми або доказів на її спростовування суду не надав. Отже, факт виникнення заборгованості відповідача ТОВ «ФІРМА ПВІТА» перед Банком у сумі 8 856 645,12 грн., на думку суду, є доведеним. Заперечуючи проти первісного позову Банку і обґрунтовуючи вимоги за зустрічними позовами ПП «ФІРМА ПВІТА» і [PERSON] послалися на те, що у первісному позові Банку поєднані вимоги, частина із яких підсудні господарському суду, оскільки відповідачами є юридичні особи. Проте, 1. ст. 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Пунктом 3 постанови пленуму ВСС України «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року встановлено, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим, суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Отже, враховуючи, що предметом спору первісного позову Банку є фактично стягнення суми заборгованості у різний способи, сторонами спору є фізичні особи і вимоги Банку до відповідачів випливають із одного кредитного правовідношення, пов'язані між собою і окремий їх розгляд є неможливий, то даний спір підлягає розгляду в цілому саме в порядку цивільного судочинства. Крім цього, позивачі за зустрічними позовами, обґрунтовуючи свої вимоги, посилаються на те, що 06.08.2014 р. Реєстраційною службою Бориспільського МУЮ на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки було зареєстровано право власності Банку на предмет іпотеки, який належав відповідачу [PERSON] В зв'язку з чим, на думку позивачів, у відповідності до положення ст. 1, 36 Закону України «Про іпотеку» всі інші вимоги Банку, в тому числі і по укладеним ними договорами іпотеки, є припиненими з моменту реєстрації права власності на частину заставленого майна. Однак, з такими доводами позивачів за зустрічними позовами погодитися не можна, оскільки ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Також ст. 1 Закону «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. 12 Закону - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Приписами ст. 17 Закону передбачені підстави припинення іпотеки, зокрема у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 36 Закону - сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Правовий аналіз вказаних норм ЦК України і Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок про те, що договір іпотеки є похідним від основного договору і тому іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання. Разом з цим, ст. 17 Закону передбачені інші випадки припинення іпотеки, в т.ч. у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Отже, у разі продовження основного зобов'язання, за відсутності інших передбачених законом підстав (реалізації предмета іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним; знищення переданої в іпотеку будівлі) іпотека припиняється на конкретний предмет лише внаслідок набуття іпотекодержателем права власності на цей предмет. Одночасно приписами ст. 36 Закону визначений момент, з якого наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання вважаються недійсними, а саме після завершення позасудового врегулювання. Правова природа іпотеки, як забезпечувального зобов'язання, полягає в тому, що кредитор має право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки до повного погашення суми заборгованості. А тому, у випадку перебування в іпотеці кредитора двох або більше предметів іпотеки процедура позасудового врегулювання закінчується лише після звернення кредитором стягнення на всі без винятку предмети іпотеки та задоволення його вимог у повному обсязі. Таким чином, звернення кредитором стягнення на один із предметів іпотеки шляхом визнання права власності у будь-якому разі не тягне за собою припинення інших наявних іпотек та звільнення позичальника й іпотекодавця, відмінного від позичальника, від погашення суми заборгованості у повному обсязі. Крім цього, позивачка за зустрічними позовами [PERSON], посилаюсь на положення ст. 559 ЦК України, зазначає, що Банк звернувся до суду із первісним позовом про звернення стягнення заборгованості за договором поруки після сплину шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому порука за основним зобов'язанням є припиненою. Проте з такими доводами [PERSON] погодитися не можна, оскільки ч. 4. ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому, п. 1.1. Договору про відновлювальну кредитну лінію передбачено, що Банк надає кредитні кошти, а Позичальник зобов'язується їх повернути до 22 серпня 2014 року включно. Відповідно до п. 3.1. Договорів поруки від 23.08.2012 р., які були укладені між Банком, і [PERSON] й [PERSON], даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Кредитним договором. Таким чином, враховуючи, що останнім днем строку виконання основного зобов'язання є 22 серпня 2014 року, то останнім днем пред'явлення Банком вимоги до поручителів [PERSON] і [PERSON] є 22 лютого 2014 року. В зв'язку з чим, Банк звернувшись до суду 9 жовтня 2014 року, дотримався встановленого законом строку для пред'явлення своїх вимог до відповідачів-поручителів. Крім цього, із вимог про усунення порушень основного зобов'язання від 26 березня 2014 року, які були направлені Банком на адресу поручителів [PERSON] і [PERSON], вбачається, що останнім був наданий строк для сплати заборгованості 30 днів. За таких обставин, звернення Банком до суду із первісним позовом відбулося в межах встановленого законом шестимісячного строку. Крім цього, позивачі за зустрічними позовами просять суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виключення із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку належного їм майна. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що Банк ухиляється від виконання своїх обов'язків іпотекодержателя, які визначені у ч. 9 ст. 16 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Натомість, позивачі, по-перше, перебуваючи власниками заставленого майна і його володільцями, не надали суду жодних доказів на підтвердження того, що Банк будь-яким чином перешкоджає їм у користуванні цим майном. За таких обставин первісний позов слід задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підлягають відхиленю.

Outcome: approved