Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

\~\~\~\~\~\~Одеська міська рада звернулася з позовом до [PERSON] , про витребування на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельної ділянки, та заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1, яка діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , про витребування на користь Одеської міської ради земельної ділянки, в яких просять витребувати на користь Одеської міської ради земельної ділянки загальною площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. Представник позивача ОМР в позовній заяві посилається на те, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 року у справі № 2-А-396 задоволено адміністративний позов [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах та визнано за нею право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд. Даним рішенням суду також зобов`язано Одеську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах зареєструвати та видати [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку, адреса якої зазначена вище. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 21.11.2008 року серії ЯЖ № 319403. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010850501615, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:42:021:0113. В подальшому [PERSON] здійснила відчуження земельної ділянки [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. ; 28.05.2010 року за № 1286. 06.10.2010 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено частково, постанову Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови надати земельну ділянку у власність, закрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання права власності. Одеська міська рада рішення щодо передачі чи відмови у передачі спірної земельної ділянки у власність або користування не приймала, відтак, оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м. Одеси. Отже, виходячи із вищевикладеного, земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:42:021:0113, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради не з її волі, а іншим шляхом. У зв`язку з цим рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року, номер провадження: 22-ц/785/7476/16, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 21.11.2008 року серії ЯЖ № 319403. Таким чином, за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:42:021:0113, не було визнано, тому вона не мала жодних законних підстав для здійснення будь-якого правочину щодо вказаної земельної ділянки. . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 88675063 станом на 01.06.2017 року власником зазначеної земельної ділянки, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 188099751 101, є [PERSON] Право власності [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2013 року за № 4490, укладеного з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Наталією Юріївною. Представник позивача Одеської місцевої прокуратури № 1 у позові вказав, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 у справі № 2-А-396/08 задоволено позов [PERSON] до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] . На підставі постанови Київського районного руду м. Одеси від 23.07.2008 [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, від 21.11.2008, серії ЯЖ № 319403, яка розташована по [ADDRESS] . Слід звернути увагу на той факт, що вказаною постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 визнано право власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1000 кв.м., у той час, як державний акт на право власності на земельну ділянку видано [PERSON] , площею 0,1000 га, що значно перевищує площу, визначену у рішенні суду. Зміни до постанови суду не вносились. В подальшому згідно договору купівлі-продажу від 28.05.2010 [PERSON] продала, а [PERSON] придбала земельну ділянку за вищевказаною адресою, про що зроблено відповідну відмітку на державному акті. Згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 4493 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., [PERSON] продала вказану земельну ділянку [PERSON] . При цьому, [PERSON] ввела в оману покупця - [PERSON] , оскільки пунктом 5 вказаного Договору засвідчила, що до вказаної земельної ділянки не ведуться судові спори. Разом з тим, прокуратурою міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було оскаржено постанову Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2008 у справі № 2-А-396/08, про визнання права власності на земельну ділянку за [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2010 постанову Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови надати земельну ділянку у власність. В частині позовних вимог про визнання права власності - закрито провадження у справі. Із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2010 звернулася [PERSON] Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2011 у справі № К/9991/12738/11 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2010-без змін. Так, ВАСУ зазначено, що, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності, апеляційний суд правильно послався на те, що правовідносини в цій частині не носять публічно- правовий характер, у зв`язку з чим, справа в частині визнання права власності не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій Одеської міської ради, які полягають у відмові безоплатно передати у власність [PERSON] земельну ділянку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про їх безпідставність та необґрунтованість з огляду на те, що законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії. Крім того, Вищим адміністративним судом України у цій справі зроблено висновок, що визнання протиправними дій міської ради за фактичною відсутністю такого рішення, а також визнання права власності на таку земельну ділянку є порушенням виключного, передбаченого Конституцією України, права міської ради на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту. В подальшому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2011 у справі № 22ц-3695/11 частково задоволено позов прокуратури м.Одеси: земельна ділянка витребувана у [PERSON] на користь Одеської міської ради. В задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акту відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31.05.2011 у вказаній справі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2011 в частині задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки відмовлено. В решті частини рішення залишено без змін. Зокрема, апеляційним судом зроблено висновок про те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2010 скасована постанова Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 про визнання права власності на земельну ділянку [PERSON] лише з тих підстав, що спір повинен розглядатись за правилами цивільного судочинства, тому право власності на земельну ділянку [PERSON] не припинено. Оскільки державний акт не скасований, і суд відмовив у визнанні його незаконним, тому [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки діяла як власник. Таким чином, при наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, та належній реєстрації права власності, у суду першої інстанції не було підстав для витребування від [PERSON] на користь Одеської міської ради спірної земельної ділянки на підставі ч.І ст.388 ЦК України. За апеляційними скаргами суміжних користувачів спірної земельної ділянки рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 у справі № 520/125/16-ц визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 319403,, який видано 21.11.2008 на ім`я [PERSON] кадастровий номер: 5110136900:42:021:0113. Крім того, прокуратурою Київського району м. Одеси у 2013 році також пред`явлено позов до Київського районного суду м. Одеси про визнання недійсним державного акту серії ЯЖ № 319403 на право власності на вказану земельну ділянку; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2010 № 1286, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; витребування у [PERSON] земельної ділянки на користь Одеської міської ради. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2013 у справі № 520/13369/13-ц провадження по справі було закрито у зв`язку із відмовою прокурора від позову. Незважаючи на вказане, а також враховуючи відсутність підстав, визначених ст. 206 ЦПК України, земельна ділянка, титульним власником якої є Одеська міська рада, підлягає витребуванню від [PERSON] , у фактичному незаконному володінні якого на даний час вона перебуває, що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2017 № 88342058. Представник відповідача [PERSON] . [PERSON] . пояснила суду, що із наявних в матеріалах справи позовних вимог вбачається, що Одеська місцева прокуратура № 1 діюча в інтересах Одеської міської ради звертається до суду, із позовом 30.05.2017 року. У той самий час, із аналогічним позовом звертається Одеська міська рада 07.06.2017 року. З цього приводу представник [PERSON] зазначає про фактичне порушення позивачами визначеного та встановленого законом строку позовної давності. Звертаючись до суду, Одеська місцева прокуратура № 1 в частині застосуванні строків позовної давності зазначає, що останні не застосовуються до позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 ЦК України, із чим не погоджується відповідач. Із вищенаведеною\~позицією [PERSON] \~не погоджується\~у зв`язку\~із тим,\~що вбачається\~із позовних заяв\~Позивачів юридичних факт (вибуття, на їх думку) земельної ділянки стався 21.11.2008 року в результаті отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином,\~слідуючи змісту\~позовних заяв,\~порушення прав\~(на\~яке посилаються\~Позивачі)\~сталося у\~2008\~році,\~при цьому\~ж [PERSON] \~є лише\~добросовісним набувачем вказаної земельної ділянки із 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, який є дійсним та ніким не оскаржувався. Враховуючи наведені\~обставини та\~відрахування строку\~позовної давності\~саме із\~часу, коли\~особа дізналася,\~або могла\~дізнатися про\~порушення її\~прав -\~у вказаному випадку строк позовної давності у Одеської міської ради та прокуратури, діючої в інтересах останньої - розпочався із 2008 року (із часу зміни власника майна). Згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача звертає увагу на те, що для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15.Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні застосовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року № 6-2070цс16. Ухвалюючи постанову від 01.07.2015 року № 6-178цс15, Верховний Суд України застосував до спірних правовідносин статті 256, 261 ЦК України, статтю 361 Закону України «Про прокуратуру», частину другу статті 45, частину першу статті 46 ЦПК України та дійшов висновку, що прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди, тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, вказав на помилковість висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки. Верховний Суд\~України наголошував\~на порядку\~обліку строку\~позовної давності\~за позовними\~вимогами прокуратури\~не з\~моменту проведення\~відповідної перевірки,\~а з\~часу коли\~державний орган,\~представництво якого\~здійснюється,\~знав чи\~міг знати\~про відповідні\~порушення також в постановах від 23 грудня 2014 року у справі № 3-194гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15. Наявні в матеріалах справи докази свідчать та підтверджують про обізнаність Одеської місцевої прокуратури № 1 про реєстрацію права власності на земельну ділянку ще у 2008 році, що підтверджується неодноразовими зверненнями до судових інстанцій із позовними заявами. Аналогічна позиція стосується й Одеської міської ради, яка надавала відповідні вказівки на звернення до судових інстанцій та в інтересах якої діє прокуратура. У справі Волков проти України від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51-, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. З приводу незастосування строків позовної давності до вимог щодо витребування майна зазначаємо, Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №362/44/17 від 17.10.2018р. вирішено вказане питання та надані наступні роз`яснення: Так, в рамках вказаної судової справи Позовні вимоги органу прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування були вмотивовані необхідністю витребування від відповідачів (громадян) спірних земельних ділянок як таких, що набуті останніми з порушенням вимог земельного законодавства й інтересів територіальної громади. Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог внаслідок порушення прокурором строку на звернення до суду за захистом права (позовної давності). З наведеними висновками не погодилась колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи рішення та, задовольняючи позовні вимоги по суті спору, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що позовна давність не може поширюватися на вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння внаслідок наявності триваючого правопорушення. Судом апеляційної інстанції також було зауважено, що власник може пред`явити віндикаційний позов на захист свого права власності у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, за умови існування на час його подання порушення прав власника. Між тим, Велика Палата Верховного Суду скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення місцевого суду, встановила, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад поширюється загальна позовна давність. Так, місцевим судом було вірно встановлено, що прокурор пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої просили відповідачі, таким чином висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є обгрунтованим. Позиція Касаційного цивільного суду Верховного Суду (постанова КЦС від 10.10.2019 року по справі № 568/775/14): На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Вирішуючи виключну правову проблему, сформульовану Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 квітня 2018 року, для забезпечення єдності судової практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу,уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини та судову практику, яка склалась, Київським районним судом м. Одеси має бути застосовано строки позовної давності та відмовлено у задоволенні позовної заяви як Одеської міської ради так і Одеської місцевої прокуратури № 1, яка дії в інтересах останньої. Обізнаність Одеської міської ради щодо отримання державного акту [PERSON] на земельну ділянку підтверджується матеріалами справи №2-А-396 від 2008 року за позовом [PERSON] до Одеської міської ради та інших про визнання права власності на земельну ділянку. 23.07.2008 року по вказаній справі винесено судове рішення у тексті якого зазначено про обізнаність Одеської міської ради про розгляд справи. Окрім того, прокуратура ще з 2010 року зверталась до різних судових установ з приводу вказаної земельної ділянки, що свідчить про обізнаність органу місцевого самоврядування щодо дійсного власника майна. При розгляді клопотання про застосування строків позовної давності суд має врахувати, що власність не тільки наділяє правами, а й покладає на власника певні права та обов`язки, в тому числі щодо здійснення контрою за майном. Із наданих до суду позовних заяв вбачається факт обізнаності Позивачів про «порушення на їх думку прав останніх» із 2008 року, окрім того, саме 2008 роком датується факт отримання [PERSON] права власності на земельну ділянку, тобто, момент вибуття останньої із комунальної власності. Представник відповідача просить відмовити прокуратурі в задоволенні позову з підстав порушення строку позовної давності. Також представник відповідача надав пояснення щодо хронології набуття [PERSON] у власність земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:42:021:0113, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до матеріалів справи 23 липня 2008 року Київським районним судом м.Одеси винесено судове рішення по справі №2-А-396 від 2008 року, яким визнано дії Одеської міської ради, які полягають у відмові безоплатно передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , протиправними та таким, що порушують права [PERSON] . Визнано за [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 0,1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Відповідно до відмітки суду, що мається на рішенні, вказана постанова набрала законної сили 05.08.2008 року. 21.08.2008 року винесено Київським районним судом м. Одеси ухвалу, якою виправлено описку та зазначено розмір земельної ділянки 0,1000 га. 08 травня 2010 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] відповідно до умов якого продала земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:42:021:0113 за адресою: [ADDRESS] (договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. та зареєстровано у реєстрі за № 1286). Таким чином, починаючи із 08.05.2010 року власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Як стало відомо із Єдиного реєстру судових рішень, 29.09.2010 року Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 2-А-396 від 2008 року винесено ухвалу, якою заяву прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2008 року задоволено та вирішено поновити прокуратурі м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2008 року. 30.09.2010 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 2-А-396 від 2008 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури міста Одеси на постанову Київського районного суду м. Одеси від 23.07.2008 р. по справі № 2-а-396/08/1512. 06.10.2010\~року Одеським\~апеляційним адміністративним\~судом винесено\~постанову по\~справі №\~2-А-396/08/1512.\~якою вирішено\~апеляційну скаргу\~прокуратури м.\~Одеси і\~інтересах держави\~в особі\~Одеської міської\~ради задовольнити\~частково,\~а постанову Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2008 року скасувати. Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради, в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах »в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови надати земельну ділянку у власність. Закрито провадження по справі за адміністративним позовом [PERSON] до Одеської міської ради, в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», в частині позовних вимог про визнання права власності. Таким чином, не враховуючи інтересів дійсного власника об 'єкта нерухомості судом вирішено питання щодо отримання права власності на земельну ділянку [PERSON] , а саме зазначено про необхідність розгляду справи в порядку цивільного судочинства (вказані судові рішення не мали наслідком позбавлення права власності на земельну ділянку [PERSON] (як першочергового власника) та [PERSON] (дійсного власника на час винесення судового рішення). 10\~березня 2011\~року Київським\~районним судом М.Одеси по справі № 1512/2- 1355/11 в результаті розгляду позовної заяви Прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему в місті Одесі, [PERSON] O.P., за участі третьої особи [PERSON] про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку вирішено: позов Прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити частково. Витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею - 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. Відмовити прокуратурі міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради у задоволенні вимог до Управління Держкомзему в місті Одесі, [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку за безпідставністю. Головною підставою звернення прокуратури міста Одеси до суду із вказаною позовною заявою стали результати розгляду цивільної справи № 2-А- 396/08/1512. Однак, 31.05.2011 року Апеляційний суд Одеської області по справі №1512/2- 1355/11 (в апеляційний інстанції № 22ц-3695/11) виніс рішення, яким задовольнив частково апеляційну скаргу [PERSON] , а саме вирішив: рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2011 року в частині задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення. Відмовити у задоволенні позовних вимог заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування від [PERSON] на користь Одеської міської ради земельної ділянки загальною площею 0.1га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. В решті частини рішення залишити без змін. Із наведеного вбачається, що прокуратура міста Одеси неодноразово намагалась позбавити [PERSON] права власності на об 'єкт нерухомості та витребувати останній із її приватної власності, однак у 2011 році судами остаточно вирішено вказане питання. 22 жовтня 2013 року, маючи відповідне та зареєстроване у встановленому порядку право власності, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] , відповідно до умов якого здійснила відчуження на користь останнього земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113 (договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Чудовською Н.Ю. та зареєстровано у реєстрі за № 4490). Саме із вказаного часу, 22.10.2013 року, законним власником спірної земельної ділянки є [PERSON] 04.10.2013 року заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся з позовом до суду та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 319403 на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2010 року № 1286 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати у [PERSON] земельну-ділянку площею 0,1га розташовану по [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Одеси та визначити порядок виконання даного рішення (справа № 520/13369/13). 06.12.2013 року ухвалою Київського районного судум. Одеси винесено ухвалу, якою закрито провадження по цивільній справа № 520/13369/13-ц згідно приписів ст.206 ЦПК України, у зв`язку із відмовою від позову прокурора Київського району м. Одеси. 30 вересня 2014 року Київським районним судом м. Одеси відкрито провадження по справі № 520/11724/14 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , про визнання права користування земельною ділянкою, зобов`язання відновити стан земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. Однак, 12.01.2015 року вказана справа залишена без розгляду. Надалі, 17.03.2015 року до Одеського окружного адміністративного суду звертаються [PERSON] , [PERSON] до Державної реєстраційної служби України, Державного агентства земельних ресурсів України в особі Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа Одеська міська рада із позовною заявою про визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ « 319403, виданий управлінням Держкомзему в м. Одеса ГУ Держкомзему в Одеській області Державного комітету України з земельних ресурсів від 21.11.2008 року, кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. Звертаються з вимогою зобов`язати Державну реєстраційну службу України в особі Головного управління юстиції в Одеській області скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113, зобов`язати Державне агентство земельних ресурсів України в особі Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області скасувати запис у поземельній книзі щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113 (справі присвоєно номер №815/1647/15). На с.57 т.1 вказаної адміністративної справи № 815/1647/15 міститься відповідь Прокуратури Приморського району м. Одеси, із якої вбачається, що прокуратурою відмовлено у вступі у справу № 520/11724/14 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , про визнання права користування земельною ділянкою, зобов`язання відновити стан земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 5110136900:42:021:0113, з посиланням на те, що питання права власності щодо вказаної земельної ділянки вже вирішено. Із вказаної відповіді вбачається, що Прокуратура Київського району м. Одеси із 09.12.2014 року обізнана про дійсного власника земельної ділянки кадастровий номер 5110136900:42:021:0113 та зазначала, що не вбачає порушення вимог законодавства у реалізації останнім права власності. В ході розгляду вказаної справи до участі у справі залучено [PERSON] за клопотанням позивачів. У якості третьої особи, як і [PERSON] , залучено Одеську міську рада, що приймала участь у справі та була обізнано про здійснення права власності на земельну ділянку [PERSON] 10.07.2015 року Одеським окружним адміністративним судом винесено постанову, якою вирішено визнати протиправним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №319403, виданий [PERSON] Управлінням Держкомзему у м.Одесі-від 21.11.2008 року, кадастровий №5110136900:42-021:0113 та зобов`язати Відділ Держземагеиства у м.Одесі скасувати в Поземельній книзі та в книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі в паперовому вигляді державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 та серії ЯЖ №319403, виданий [PERSON] Управлінням Держкомзему у м.Одесі від 21.11.2008 року, кадастровий №5110136900:42:021:0113 за адресою: [ADDRESS] , за реєстраційний номером №010850.501615. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. В результаті перегляду справи в апеляційному та касаційному порядку винесено остаточну постанову 14.06.2018 року Одеським апеляційним адміністративним судом, якою Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Управління Держземагенства в м. Одесі, треті особи : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Одеська міська рада про визнання недійсним акта на право власності, зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Прийнято нову постанову, якою провадження у справі закрито. 12.01.2016 року Київським районним судом м. Одеси відкрито провадження по справі № 520/125/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В результаті перегляду справи в апеляційній та касаційній інстанції, кінцевим рішенням Одеського апеляційного суду 12.06.2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] Державний акт не скасовано. [PERSON] зазначає, що придбав у власність земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, який не скасований та не визнаний судом недійсним, є правомірним та укладеним у передбаченому законом порядку. \~\~\~\~\~\~ Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що не вважає їх обґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні встановлено, що 21 листопада 2008 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . 08 травня 2010 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] відповідно до умов якого продала земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:42:021:0113 за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. та зареєстровано у реєстрі за № 1286. 22 жовтня 2013 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] , відповідно до умов якого здійснила відчуження на користь останнього земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:42:021:0113, договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Чудовською Н.Ю. та зареєстровано у реєстрі за № 4490. 10.07.2015 року Одеським окружним адміністративним судом винесено постанову, якою вирішено визнати протиправним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №319403, виданий [PERSON] Управлінням Держкомзему у м.Одесі-від 21.11.2008 року, кадастровий №5110136900:42-021:0113 та зобов`язати Відділ Держземагеиства у м.Одесі скасувати в Поземельній книзі та в книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі в паперовому вигляді державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 та серії ЯЖ №319403, виданий [PERSON] Управлінням Держкомзему у м.Одесі від 21.11.2008 року, кадастровий №5110136900:42:021:0113 за адресою: [ADDRESS] , за реєстраційний номером №010850.501615. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. В результаті перегляду справи в апеляційному та касаційному порядку винесено остаточну постанову 14.06.2018 року Одеським апеляційним адміністративним судом, якою Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Управління Держземагеиства в м. Одесі, треті особи : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Одеська міська рада, про визнання недійсним акта на право власності, зобов`язання вчинити певні дії скасувано. Прийнято нову постанову, якою провадження у справі закрито. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги. В ст. 79 ЦПК України зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Як встановлює ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара». В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обгрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності». В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Єтретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав. Іншими словами, заходи обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Першого протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів в право власності. Так, відображення положення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міститься у статті 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений право власності. Право власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.Отже, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 19-82 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року,-«Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним, визначеним цілям. Із наведеного вбачається, що право власності є непорушним, та закон забороняє неправомірне втручання у останнє зі сторони держави. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки доводи позивачів не знайшли свого підтвердження. Суду не представлено обґрунтованих аргументів щодо витребування майна, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції позивача у справі.

Outcome: approved