Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить у рахунок виконання зобовязання щодо оплати заборгованості в сумі 326719 грн. 39 коп. за кредитним договором № 0319/0708/45-039 від 17.07.2008 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м.; визнати за ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м. Мотивує свої вимоги тим, що між ПАТ «Сведбанк»та [PERSON] був укладений кредитний договір №0319/0708/45-039 від 17.07.2008. Відповідно до умов укладеного кредитного договору №0319/0708/45-039 від 17.07.2008 [PERSON] отримав кошти у розмірі 43100 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк з 17.07.2008 по 17.07.2028. 25.05.2015 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитом, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначних даним договором, ПАТ «Сведбанк» відступає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, на даний час усі права кредитора належать ПАТ «Дельта Банк». З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором [PERSON] на підставі договору іпотеки № 0319/0708/45-039-Z-1 від 17.07.2008 передав в іпотеку нерухоме майно, оскільки позичальник перестав виконувати свої зобовязання перед позивачем за кредитним договором №0319/0708/45-039 від 17.07.2008, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені, які позивач має намір реалізувати шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» відповідно до укладеного договору іпотеки. Представник позивача в судове засідання не зявилася, однак направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надавав. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, яка подала заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до такого. 17.07.2008 між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №0319/0708/45-039, за умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 43100 дол. США з розрахунку 11,9 % річних строком до 17.07.2028 року (а.с. 6- 14). З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором, укладеним з [PERSON] 17.07.2008 між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір № 0319/0708/45-039-Z-1, за умов якого останній передав в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 31 -35). Банк свої зобовязання виконав у повному обсязі. Позичальник [PERSON] прийняті на себе зобовязання щодо повернення кредиту та сплати обумовлених угодою платежів належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість, яка станом на 28.07.2015 становить 326719 грн. 39 коп. та складається з тіла кредиту 101651 грн. 85 коп., відсотків 7041 грн. 55 коп.(а.с. 40). Крім того, судом встановлено, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно якого останнє набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за договором, укладеним з [PERSON] (а.с. 46 - 54). Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено судам, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК) (п.9 Постанови). Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення у повному обсязі. Разом з тим, 03.06.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Дія зазначеного Закону не забороняє звернути в судовому порядку стягнення на предмет іпотеки, а лише відстрочує виконання рішення судів у випадку задоволення позову до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Значений висновок ґрунтується на правовій позиції Верхового суду України, висловленій 25 березня 2015 року на засіданні Судової палати у цивільних справах за наслідками розгляду справи № 6 - 44цс 15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки . Відповідно зазначеного правового висновку, який в силу ст. 607 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону. Статтею 217 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання. Вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Частиною 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Приймаючи до уваги викладене, а також правову позицію, висловлену Верховним судом України, суд вважає правильним відстрочити виконання рішення до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Суд також враховує ту обставину, що застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» захистить як інтереси позивача, так і відповідача, який у звязку з різкім коливанням курсу валюти потрапив під загрозу втрати житла. На підставі викладеного та

Outcome: approved