Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації Сумської області, якого ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 29.03.2021 року було замінено на орган опіки та піклування Конотопської районної державної адміністрації, звернувся до суду з цим позовом мотивуючи тим, що в них на обліку перебуває малолітня дитина відповідачки як така, що опинилася в складних життєвих обставинах з причини неналежного виконання нею своїх батьківських обов`язків. Остання зловживає спиртними напоями, не забезпечує належних умов для проживання та харчування дитини, не піклується про її стан здоров`я. 08.11.2019 року дитину було влаштовано в Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Шостка, але відповідачка відвідала сина лише один раз. Відповідачка за весь час перебування дитини у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей свого відношення до неї не змінила, продовжує вести аморальний спосіб життя. Посилаючись на те, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, просили позбавити її батьківських прав по відношенню до малолітнього сина та стягнути аліменти на його утримання в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача Точиленко Т.М. заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином силу положень п.4) ч.8 ст.128 ЦПК України. Крім цього, остання викликалася до суду також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. В судове засідання [PERSON] не з`явилася по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не надала. За згодою представника позивача, суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши доводи позивачки, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] фактично проживає в с. Миколаївка Конотопського району Сумської області, хоча зареєстроване місце проживання с. Михайлівка Конотопського району Сумської області (а.с.8, 36). [INFO] [PERSON] народила дину - сина [PERSON] , що вбачається із копії паспорта відповідачки та свідоцтва про народження дитини (а.с.5, 6). Сім`я [PERSON] перебуває на обліку в Буринському РЦСССДМС (неналежне виконання батьківський обов`язків) ( а.с.13). 08.11.2019 року сина відповідачки [PERSON] , який опинився в складних життєвих обставинах (дитина стала свідком вбивства, під час якого отримала легкі тілесні ушкодження від невідомої особи) було влаштовано в Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Шостка, так як [PERSON] неналежним чином виконує батьківські обов`язки, періодично зловживає спиртними напоями, не забезпечила умов для повноцінного виховання та проживання дитини (відсутні продукти харчування та паливо на зимовий період). Батько дитини записаний відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст.135 Сімейного кодексу України, повідомленням Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області, характеристикою виконкому Михайлівської сільської ради, актом обстеження умов проживання відповідачки, актом оцінки потреб сім`ї [PERSON] , повідомлення обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей (а.с.7,10, 12, 15-19, 22). З листа Обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей від 05.05.2020 р., вбачається, що з 08.11.2019 року в закладі перебуває [PERSON] , за цей час мати відвідала дитину один раз (30.12.2019), частково забезпечила засобами гігієни та сезонним одягом, періодично телефонує та цікавиться життям та здоров`ям сина (а.с.24). Згідно інформації про сім`ю [PERSON] Михайлівської сільської ради з часу влаштування сина до соціально-реабілітаційного центру в м. Шостка, остання нічого не зробила, щоб повернути сина, на роботу не влаштувалась, завжди перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вдома з`являється рідко, будинок, в якому остання періодично проживає занедбаний. З [PERSON] проведені бесіди щодо позитивної поведінки, здорового способу життя, покращення умов проживання, проте вона не має бажання змінити спосіб життя та повернути сина (а.с.26). Висновком органу опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації встановлено доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.31-32). До аналогічного висновку прийшов і орган опіки та піклування Конотопської РДА, що вбачається з письмового висновку від 05.05.2021 року. Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідачка протягом 2019-2021 років не належно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до свого малолітнього сина, без поважних причин не піклується про стан його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому, вона неодноразово попереджалася службовою особою у справах дітей та іншими уповноваженими органами про відповідальність за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, однак належних висновків не зробила і продовжує свідомо нехтувати ними. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно пункту 2 частини 1 статті 164 цього Закону мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У міжнародному та національному законодавстві (ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст. 2-4, 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року) закріплено принципи пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів та норми міжнародного права, фактичні обставини справи, враховуючи характер винної поведінки відповідачки, наявність сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки, суд приходить до висновку, що оскільки вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини свідомо нехтуючи ними, діючи в інтересах дитини, для захисту її життя, здоров`я та емоційного стану, суд приходить до висновку, що збереження батьківства [PERSON] в теперішній час суперечить інтересам дитини, і до неї необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідачки на утримання дитини, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов`язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За таких обставинах, суд вважає, що з відповідачки на утримання дитини необхідно стягнути аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судові витрати щодо судового збору в розмірі 4540 грн., від сплати яких позивач був звільнений в силу Закону при поданні позову.

Outcome: approved