Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Одеський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, діючи в інтересах [PERSON] оборони України, [PERSON] відділу міста Одеси, звернувся до суду із позовом до [PERSON], яким просив суд зобов'язати відповідача за власний рахунок знести самочинно побудовану капітальну будівлю, яка розташована на землях [PERSON] оборони України за адресою: Одеська область, Лиманський(Комінтернівський) район, с.Вапнярка, територія військового містечка №Вапнярка-7; зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Представник позивача [PERSON] оборони України [PERSON] надав до суду заяву якою просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] відділу м.Одеса [PERSON] надала до суду заяву якою просила проводити слухання справи без його участі повністю підтримала позов просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився будучи повідомленим про дату та час судових засідань своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять письмові заперечення проти позову позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними, просив відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначив, що фактично з 1994 року від володіє вказаним гаражем, жодних претензій за цей час до нього від командування військового містечка, міністерства оборони та КЕВ не надходило. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Комінтернівської районної ради народних депутатів трудящих Комінтернівського району Одеської області було передано Чабанській квартирно- експлуатаційній частині селища Гвардійське (смт. Чорноморське) Комінтернівського району Одеської області у постійне користування земельну ділянку площею 4382,6 га, цільове призначення «для будівництва об'єктів», що встановлено судом згідно державного акта на право користування землею серії Б № 031728 від 1983 року.(а.с. 6-8) Відповідно до розпорядження заступника Міністра оборони СРСР з будівництва і розквартирування військ від 19.10.1991 року №156/1/0300 станом на 15.12.1991 року Чабанська квартирно-експлуатаційна частина району була перейменована на Чорноморську квартирно-експлуатаційну частину району. В грудні 2005 року Чорноморська КЕЧ району на підставі Директиви МО України «Про проведення організаційних заходів у Збройних силах України» №д-322/1/017 та наказу Начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 17.11.2005 року №28 була ліквідована(розформована) код ЄДРПОУ 08187469 анульовано, документи(ліквідаційний акт) здано до Галузевого архіву, а її правонаступником визначений [PERSON] відділ м.Одеси.(а.с.88) таким чином на даний час час спірна земельна ділянка знаходиться у віданні квартирно- експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства Оборони України. За фактом\~самочинного будівництва\~відповідачем 14.05.2013\~року головним\~державним інспектором\~інспекційного відділу\~№2\~інспекційного управління\~в Одеській\~області інспекції\~державного архітектурно-\~будівельного контролю\~в Одеській\~області складено\~адміністративний протокол,\~а постановою\~№372\~заступником начальника\~інспекції державного\~архітектурно-\~будівельного контролю\~в Одеській\~області року\~відповідача притягнуто\~до адміністративної\~відповідальності. Вищезазначені протокол та постанова відповідачем у встановленому законом порядку оскаржені не були.(а.с.12-13) КЕВ м. Одеси від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № Вапнярка 7, не відмовлявся, будь-які рішення щодо вилучення зазначеної земельної ділянки органами державної влади та місцевого самоврядування з постійного користування КЕВ м. Одеси не приймалися. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що земельна ділянка на якій збудована спірна споруда передана у постійне користування позивачу КЕВ м. Одеси, відповідач [PERSON] так і не надав суду відповідних документів, які б підтверджували правомірність користування спірною земельною ділянкою, зокрема рішення відповідного органу місцевого самоврядування про відведення спірної земельної ділянки відповідачу у власність чи у користування, в тому числі на умовах оренди, в зв'язку із чим суд дійшов висновку, що відповідачем самовільно зайнято спірну земельну ділянку. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 13 Конституції України, положення якої кореспондується з положенням ст.1 Земельного Кодексу України, - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до положень ст.\~77\~Земельного Кодексу\~України та ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово- навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Відповідно до ст.\~4\~Закону України\~«Про використання\~земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої слади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів україни, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватись для будівництва об'єктів соціально - культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення. Згідно ст.\~83\~Земельного Кодексу\~України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності. У відповідності до п. 12 Перехідних положень\~Земельного Кодексу\~України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст.\~373\~ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до положень ст.\~118\~Земельного Кодексу\~України відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву про передачу у власність земельної ділянки і в разі згоди надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до положень ст. 125, 126\~Земельного Кодексу\~України право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. У відповідності до ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із положенням Земельного Кодексу\~України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що освідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до ст.\~212\~Земельного Кодексу\~України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувача без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюються за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про державний\~контроль за\~використанням та\~охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, самовільному зайняттю земельних ділянок притаманні такі юридичні ознаки: з об'єктивної сторони - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне заволодіння чи використання земельної ділянки; відсутність при цьому відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її відчуження або надання у користування; відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; такі дії є неправомірними, тобто їх правомірність не закріплена нормативно-правовим актом України; з суб'єктивної сторони - такі дії є винними. Таким чином, суд знаходить обґрунтованим позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в частині зобов'язання відповідача за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка відведена у безстрокове користування. Ст.\~24\~Закону України\~«Про планування\~і забудову\~територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користуванні, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкту містобудування. Суд звертає увагу, що основні вимоги прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені Постановою Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» від 08 жовтня 2008 року № 923. Згідно з цим Порядком прийняття в експлуатацію полягає у підтвердженні готовності об'єкта нового будівництва та реконструкції до експлуатації. Це факт - готовність об'єкта до експлуатації - установлюється шляхом видачі інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм та правил. При цьому суд враховує той факт, що відповідач не надав доказів в обгрунтування правомірності забудови, документи, які б підтверджували відведення йому земельної ділянки для її використання за цільовим призначенням, відповідні дозволи (санітарні, екологічні, архітектурні) на виконання будівельних робіт, погодження державних органів проекта будівництва. Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 7 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони забудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм та правил. Враховуючи те, що відповідач здійснив будівництво без належного дозволу та затвердженого проекту, на земельній ділянці не наданій йому у власність чи користування, суд приходить до висновку, що перебудова зазначеної будівлі неможлива, тому будівля має бути знесена особою, яка її збудувала за власний рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та підлягають задоволенню, оскільки повністю доведені матеріалами справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved