Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 13 березня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 24 лютого 2014 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 08 квітня 2009 року її батькові [PERSON] державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області (далі - державний нотаріус) було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким останній є спадкоємцем майна після смерті свого сина [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складалось із земельної ділянки №[NUMBER] на схемі поділу КСП «Азов» площею 6,99 га, розташованої на території Азовської сільської ради Розівського району Запорізької області (далі - Азовська сільська рада) та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю. [INFO] помер батько позивача - [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, зокрема, на вищевказану земельну ділянку. Позивач [PERSON] у встановленому законом порядку звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька, але державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця. За життя [PERSON] замовив технічну документацію зі складання державного акту на право приватної власності на землю на земельну ділянку, успадковану після померлого сина [PERSON], однак отримати правовстановлюючий документ не встиг. Посилаючись на викладене, позивач прохає суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, надавши відповідні пояснення, позов прохала задовольнити. Позицію позивача [PERSON] підтримав її представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Представник Азовської сільської ради, як відповідача у справі, Демченко Л.В. письмово повідомила судові про те, що сільська рада позов визнає та не заперечує проти його задоволення, надала до суду письмове клопотання з проханням розглянути справу без участі представника відповідача (а.с.55). Представник третьої особи без самостійних вимог - завідувач Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області (далі - нотаріальна контора) Мацків Т.М. у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти задоволення вимоги позивача [PERSON], прохала розглянути справу за її відсутності (а.с.33). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представників відповідача третьої особи без самостійних вимог. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, з'ясувавши позицію відповідача та третьої особи по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилась [INFO] в с Розівка Куйбишевського району Запорізької області. Батьком позивача є [PERSON](а.с.10-15). 08 квітня 2009 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий № 651, за яким [PERSON] є спадкоємцем майна свого померлого сина [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складалось із земельної ділянки №[NUMBER] на схемі поділу КСП «Азов» площею 6,99 га, розташованої на території Азовської сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту серії II-ЗП №053475, виданого Азовською сільською радою 20 вересня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 585. (а.с.16,17). [INFO] [PERSON] помер (а.с.5). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та листа завідувача Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області встановлено, що після померлого [INFO] [PERSON] нотаріальною конторою 22 березня 2010 року за заявою спадкоємця за законом та за заповітом - дочки померлого [PERSON] заведена спадкова справа № 30 за 2010 рік за номером у спадковому реєстрі 49062130. В матеріалах спадкової справи відсутні дані про усунення спадкоємців померлого від права на спадкування. Інші особи з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися (а.с.51,52). Постановою державного нотаріуса від 20 грудня 2013 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку № [NUMBER] на схемі поділу КСП «Азов» площею 6,99 га, розташованої на території Азовської сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка залишилась після померлого [PERSON] (а.с.21). Державний нотаріус роз'яснив, що [PERSON] може отримати свідоцтво про право на спадщину на частину вищевказаної земельної ділянки лише за умови надання правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку на ім'я спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 1299 ЦК України передбачено, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкодавця з моменту державної реєстрації цього майна. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не оформив в установленому законом порядку своє право на спадщину після смерті свого сина [PERSON], оскільки не здійснив державної реєстрації цього права, хоча мав намір це зробити (а.с.19,20). Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. Зволікання з виконанням зобов'язань, передбачених ч.1 ст.1297, ч.1 ст.1299 ЦК України, щодо оформлення права на спадщину, в складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України в пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування». Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину після смерті батька [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved