Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (далі Фонд) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договорів позики та стягнення заборгованості за договорами позики. Позов мотивований тим, що 20 серпня 2003 року Фонд уклав з [PERSON] договір про надання позики № 148, згідно з умовами якого Фонд надав останній пільгову позику для купівлі житлового будинку у розмірі 10000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 01 листопада 2008 року. 29 вересня 2004 року між сторонами було укладено договір про надання позики № 288 у розмірі 5000 грн для добудови господарських будівель зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 30 листопада 2010 року. У 2006 році за спільною домовленістю сторін було продовжено строк дії договорів позики до 2020 року та погоджено повернення позики у розмірі 1000 грн щороку, а в останній рік 200 грн. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору позики у неї виникла заборгованість у розмірі 8764,26 грн, позивач просив розірвати укладені з відповідачем договори позики та стягнути з останньої зазначену суму заборгованості і судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала із викладених у ньому підстав та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала повністю і не заперечувала проти його задоволення. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. За змістом статей 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання. Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 20 серпня 2003 року уклала з Фондом договір про надання позики № 148 (а.с. 7-8). Згідно з умовами пунктів 1.1, 2.6, 2.7 вказаного договору Фонд зобовязався надати, а [PERSON] повернути Фонду позику для купівлі житлового будинку у розмірі 10000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 01 листопада 2008 року. 29 вересня 2004 року між сторонами було укладено договір про надання позики № 288, за умовами якого (пункти 1.1, 2.6, 2.7) Фонд зобовязався надати, а [PERSON] повернути Фонду позику для добудови господарських будівель у розмірі 5000 грн зі сплатою 3 % річних за користування коштами на строк до 30 листопада 2010 року (а.с. 9-10). Порядок і строки повернення позики було узгоджено сторонами і визначено шляхом сплати щорічних рівних платежів. На виконання пункту 1.1 вказаних договорів позики Фонд перерахував кошти у сумі 10000 та 5000 грн на особовий рахунок відповідача для подальшого використання за цільовим призначенням, що обєктивно підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 16). Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у справі виникли договірні зобовязання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог частини 2 статті 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і Фонд виконав взяті на себе за умовами зазначених договорів зобовязання надати позику в національній валюті у визначений договорами спосіб, сторонами договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов, а підписанням договору відповідач засвідчила, що вважає умови договору справедливими по відношенню до неї. У звязку з важким фінансовим становищем відповідача 02 листопада 2006 року на засіданні правління Фонду було вирішено дозволити [PERSON] залишок позики в сумі 14200 грн повертати з 2006 по 2019 рік включно щорічними платежами до 30 листопада поточного року в розмірі 1000 грн, а в 2020 році 200 грн; відсотки за користування коштами сплачувати щороку (а.с. 15). З таким рішенням Фонду відповідач погодилася, що засвідчила власним підписом на протоколі засідання правління Фонду. З матеріалів справи вбачається, що 04 квітня та 10 листопада 2016 року Фондом було надіслано відповідачу претензії про несвоєчасне повернення заборгованості за договорами позики, які останньою були залишені без виконання (а.с. 11-13). Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути прострочену суму заборгованості та частину позики, що залишилася, за укладеними з відповідачем договорами позики, що в сукупності становить 8764,26 грн, з яких: 5200 грн тіла позики, 756,90 грн відсотків за користування позикою та 2807,36 грн пені. Розрахунок заборгованості є чітким та детальним і правильність його проведення відповідачем не оспорювалася, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. За змістом положень статті 611 ЦК України одним із наслідків порушення зобов'язання за договором є розірвання договору. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з частиною 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. З огляду на те, що кошти, які надходять від погашення кредитів, наданих Фондом позичальникам за рахунок державного бюджету, спрямовуються на подальше кредитування будівництва іншими позичальниками, то невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором, що призвело до неодноразового звернення позивача до суду, в контексті положень частини 2 статті 651 ЦК України є істотним порушенням договору позики, внаслідок якого позивач значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, - достатніх оборотних коштів для здійснення діяльності по кредитуванню. Наведені висновки цілком узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-75цс13). За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених вище норм матеріального права, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом правових і фактичних підстав для розірвання договорів позики та стягнення з відповідача простроченої заборгованості за договором позики та дострокового повернення суми кредитних коштів, що залишилися, оскільки остання, як позичальник, порушила умови договору, що виразилося в неналежному виконанні договірних зобовязань, а саме в простроченні платежів згідно з умовами договору та в неповерненні отриманих коштів. За загальним правилом, установленим статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного відповідачем надано суду не було і в матеріалах справи такі відсутні. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 2756 грн. На підставі викладеного, статей 526, 530, 611, 651, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved