Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Орган та піклування Буринської районної державної адміністрації Сумської області звернувся до суду з цим позовом мотивуючи тим, що в них на обліку перебувають малолітні діти відповідача як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах з причини неналежного виконання ним своїх батьківських обов'язків. Останній зловживає спиртними напоями, не створює належних умов для проживання та виховання дітей. Мати дітей [PERSON] померла [INFO]. На даний час утриманням, вихованням та матеріальним забезпеченням дітей займається мати відповідача, бабуся дітей, [PERSON], яка виявила бажання стати їхнім опікуном. Посилаючись на те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, просили позбавити його батьківських прав по відношенню двох його малолітніх дітей, стягнути аліменти на їх утримання в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожного з дітей та призначити опікуном дітей їх бабусю [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача Гончарова К.О. заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що відповідач не бажає змінювати своє відношення до виконання батьківських обов'язків по вихованню своїх дітей. Проведені відносно нього заходи впливу жодних позитивних результатів не дали. Відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що він після смерті жінки у 2018 році впав у депресію і почав зловживати спиртними напоями. П'є кожен день, ніде не працює, перебивається разовими заробітками по шабашках, хоча іноді їздить на заробітки до іншого міста, вважає що його доцільно позбавити батьківських прав так, як дітям буде краще жити з їхньою бабусею, згоден платити аліменти на утримання дітей. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач [PERSON] це її син. Останній зловживає спиртними напоями, грошей практично не заробляє, дітьми не цікавиться, хоча іноді допомагає по господарству. Діти знаходяться на її повному утриманні і вона бажає стати їх опікуном. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки. Вислухавши пояснення представника позивача, доводи відповідача та третьої особи, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтв про народження дітей (а.с.6-7). Мати дітей [PERSON] померла [INFO] (а.с.8). Діти проживають з відповідачем [PERSON] та бабусею [PERSON] (третя особа по справі) та перебувають на обліку служби у справах дітей з 2013 року, як такі , що опинилися в складних життєвих обставинах, з причин неналежного виконання їхніми батька своїх батьківських обов'язків, що підтверджується показами сторін, довідкою про склад сім'ї (а.с.11). За місцем проживання відповідач характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, неналежно виконує свої обов'язки по вихованню дітей, на зауваження компетентних органів не реагує, що вбачається з показів представника позивача, третьої особи, характеристики відповідача, довідок Буринської ЗШ І-ІІІ ст.№3, письмових пояснень сусідів відповідача, листом Буринського ВП, актами обстеження умов проживання, протоколами та постановами Буринського ВП про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.12-23,60-64). Висновком органу опіки та піклування Буринської РДА встановлено доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.31-33). Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідач на протязі 2013-2018 років не належно виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до своїх малолітніх дітей, без поважних причин не піклується про стан їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток дітей. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування про неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 цього Закону мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У міжнародному та національному законодавстві (ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст. 2-4, 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року) закріплено принципи пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів норми міжнародного права, фактичні обставини справи, враховуючи характер винної поведінки відповідача, наявність сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки, суд приходить до висновку, що оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню своїх дітей свідомо нехтуючи ними і діючи в інтересах дітей, для захисту їхнього життя, здоров'я та емоційного стану, суд приходить до висновку, що збереження батьківства [PERSON] в теперішній час неможливе і до нього необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов'язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За таких обставинах, суд вважає, що з відповідача на утримання дітей необхідно стягнути аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожного з дітей. Вирішуючи питання, що до призначення опікуна малолітніх дітей, суд приймає до уваги наступне. В зв'язку з тим, що відповідач не бажає приймати участі у вихованні своїх дітей то бабуся дітей [PERSON] (третя особа по справі) виявила бажання стати їх опікуном. На даний час малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з бабусею [PERSON] у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належить останній на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок та технічним паспортом на будинок (а.с.27-30). За станом здоров'я [PERSON] може виконувати обов'язки опікуна, що підтверджується висновком про стан її здоров'я від 12.04.2018 року (а.с.24). Відповідно до довідки МВС України в Сумській області серії ААА №0298898 [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимості не має, в розшуку не перебуває, що підтверджується копією вище згаданої довідки (а.с.25). [PERSON] є пенсіонеркою, утримує домашнє господарство, має стабільний дохід, що підтверджується довідкою про її доходи, тобто вона не має обмежень передбачених ч.3 ст. 244 СК України, а тому може бути призначена опікуном (а.с.26). Згідно ч. 3 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] необхідно призначити опікуном малолітніх [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати щодо судового збору в розмірі 3524 грн., від сплати яких позивач був звільнений в силу Закону при подання позову.

Outcome: approved