Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на квартиру №31 (заг.площею 40,9 м.кв.), що знаходиться за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, буд.80, яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2008р., шляхом визначеним ст.38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 18 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 50826 від 17.07.2008р. в розмірі 41282,41 доларів США (що за курсом НБУ станом на 15.03.2017 року складає 1110674,18 грн.); закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо предмета іпотеки; виселити з квартири №31, що знаходиться за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, буд.80 [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 липня 2008р. між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № KF 50826 зі змінами та доповненнями, згідно якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 50,000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 15.07.2033 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору) під 12,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № KF 50826 від 17.07.2008р. між позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір від 17.07.2008р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 7304, згідно якого відповідач [PERSON] надав в заставу позивачу (іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру №3 загальною площею 40,9 м.кв., житловою площею 20,0 м.кв., комора в підвалі 1,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, буд.80, який належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2008р. Однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, отримані кредитні кошти не повернув, відсотки та комісію за кредитним договором не сплатив, у звязку із чим у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, в рахунок погашення якої, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «ВіЕс Банк» [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити. Додатково обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача послався на те, що боржник належним чином не виконує свої боргові зобовязання за договором, а тому банк, в силу положень ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку», як іпотекодержатель, має право вимагати погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Представники відповідача [PERSON] [PERSON], [PERSON] позовні вимоги повністю заперечили, надавши пояснення аналогічні змісту поданих письмових заперечень та письмового виступу в судових дебатах у повному обсязі, за змістом яких вказують, що представником позивача не доведено, а в матеріалах справи відсутній будь-які докази (касовий документ, меморіальний ордер, тощо), які підтверджують видачу [PERSON] кредиту у готівці в розмірі 50 000 доларів США з каси банку; поданий банком розрахунок являється процесуальним документом, який не має жодного доказового значення, не є належним доказом у справі, оскільки ґрунтується на припущеннях, так як банком не надано жодних первинних бухгалтерських документів, виписок по рахунках, тощо, що могли б свідчити про наявність заборгованості саме 41 282, 41 дол. США. та факт грошових відносин між позивачем та відповідачем. Вказують, що відповідно до п.2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 01.02.1999р. № 56/3349, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складення їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Дана позиція висвітлена в ухвалі ВССУ від 15.11.2017р. справа № 199/9987/15ц. Однак, в матеріалах справи відсутні касові документи про внесння [PERSON] грошових коштів на кредитний рахунок, виписки з кредитного рахунку чи інші докази при наявність боргу у сумі 41282,41 дол.США. Таким чином, стверджують, що відповідачу кредит взагалі не видався, а будь-яка заборгованість за таким відсутня. Також покликаються, на відсутність початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації; в матеріалах справи відсутній звіт оцінки вартості іпотечного майна або ж початкової ціни, на яку в своєму рішенні може посилатись суд. Отже, вважають, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк», оскільки останнім не доведено обставини, на які він послався в обгронтування позовних вимог, зокрема, не подано доказів: видачі кредиту в іноземні валюті у готівковій формі; розміру заборгованості за кредитним договором та взагалі її існування; не проведено оцінку заставного майна та не визначена вартість квартири в грошовому виразі; в матеріалах справи відсутній звіт оцінки майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, відтак суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації ЛМР [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила в частині виселення родини [PERSON] із займаної ними квартири, оскільки на даний час, за відсутності у неповнолітньої дитини відповідачів [PERSON] іншого місця для проживання, виселення сімї з спірного житлового приміщення неможливе. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини справи та перевіривши такі доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 17 липня 2008р. між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № KF 50826 зі змінами та доповненнями, згідно якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 50,000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 15.07.2033 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору) під 12,5% річних. Позивач прийнятті на себе зобовязання по кредитному договорі виконав у повному обсязі, надавши визначені кредитним договором кошти, а відповідач в свою чергу подав заяву-анкету за змістом якої з умовами кредитування у банку, а також з проектом кредитного договору, з проектом договору про забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, ознайомлений та згідний; гарантував повернення отриманого кредиту всім належним йому майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України. Також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № KF 50826 від 17.07.2008р. між позивачем ПАТ «ВіЕс Банк» та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір від 17.07.2008р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 7304, згідно якого відповідач [PERSON] надав в заставу позивачу ПАТ «ВіЕс Банк» (іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру №3 загальною площею 40,9 м.кв., житловою площею 20,0 м.кв., комора в підвалі 1,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, буд.80, яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2008р. У відповідності до вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України\~зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до положень п.5.2.2, п.5.2.3, п.5.2.4 кредитного договору, позичальник зобовязаний повернути банку отриманий кредит в повному обсязі, в строк та у порядку, встановлених кредитним договором; сплатити банку проценти за користування кредитом розмірі та порядку, що встановлені кредитним договором; забезпечувати погашення кредиту відповідно до умов п.1.2 кредитного договору. Згідно п.6.2 та п.6.3 кредитного договору за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. За змістом положень ст.ст.599 та 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно наявних в матеріалах справи відомостей встановлено, що відповідач умов кредитного договору належним чином не виконував, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, які встановлені умовами і правилами надання банківських послуг. Як вбачається з представлено розрахунку заборгованості станом на 15.03.2017р. загальна сума боргу за кредитом становить 41\~282,41 доларів США, що згідно офіційному курсу НБУ еквівалентно 1110674,18 грн., з яких: 36886,0 дол.США (992391,86 грн.) сума заборгованості по кредиту; 3162,11 дол.США (85074,34 грн.) заборгованість по несплачених відсотках; 1234,30 дол.США (33207,97 грн.) пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків. Посилання представників відповідача на те, що розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, не заслуговує уваги, оскільки останніми не зазначено обставин, які свідчать про невірність розрахунку та не надано доказів на підтвердження цих обставин. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановленні договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст.ст.546, 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що в свою чергу є одним із видів забезпечення виконання зобовязання. Так, у статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із п.14 іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем - боржником основного зобовязання; б) у разі порушення іпотекодавцями обовязків (умов) встановлених іпотечним договором. В силу положень п.4 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору. У відповідності до п.15 договору іпотеки відповідачу [PERSON] надіслано іпотечне повідомлення - вимогу за вих. №09-4/15810 від 13.09.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне за змістом положення міститься в п.16 іпотечного договору. Враховуючи те, що договір іпотеки є чинним, судом встановлені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконує зобовязання, передбачені кредитним договором (змінами і доповненнями до нього), суд приходить до висновку про обґрунтованість та підставність заявлених позивачем вимог щодо звернення стягнення на квартиру №31 (заг.площею 40,9 м.кв.), що знаходиться за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, буд.80, яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2008р., кошти від реалізації якої будуть скеровані в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № KF 50826 від 17.07.2008р. в розмірі 41282,41 доларів США. Разом з тим, судом враховано, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VIІ (далі - Закон України «Про мораторій»), згідно з яким протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Матеріали цивільної справи містять докази того, що позичальник отримав кредит в іноземній валюті на споживчі цілі - купівлю квартири (п.1 кредитного договору); загальна площа такого нерухомого житла, що перебуває в іпотеці становить 40,9 кв.м., а отже не перевищує встановлені Законом норми у 140 кв.м. для квартири; дане житло використовується як місце постійного проживання відповідача [PERSON] та його сімї; у власності останнього відсутнє, згідно реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 105344762 від 28.11.2017р.), інше нерухоме майно; відповідачі не належить до категорії осіб, які є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення відомості щодо них відсутні. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.09.2015р. у справі №6-1825цс15 встановлено, що мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. З огляду на вищенаведене, Закон України «Про мораторій» не є підставою для відмови в захисті порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Згідно з договору іпотеки, звернення стягнення та реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця. При цьому, сторонами даного договору було узгоджено загальну вартість предмету іпотеки (п.2 договору), а також обумовлено усі взаємні права та обовязки, що виникають з моменту укладення договору. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини справи, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку». Щодо питання вартості (оцінки) заставного майна, на відсутність окремого документу про яке покликаються представники відповідача як на підставу заперечення позову, суд вважає за необхідне розяснити наступне. Згідно із положеннями ч.1 ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Зважаючи на те, що сторони згаданого іпотечного договору визначили, що загальна вартість предмету іпотеки згідно [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно №19523982 виданим 14.07.2008р. ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційний номер: 9643761, становить 23\~268,00 грн., то саме такий розмір слід зазначити як початкову ціну продажу предмета іпотеки. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобовязання в натурі. Примусове виконання зобовязання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобовязання та полягає в зобовязанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу». У відповідності до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено певний порядок дій іпотекодержателя, зокрема, визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, визначено і частиною 3 статті 109 ЖК України. На підставі п.20 іпотечного договору, позивачем надіслано відповідачам [PERSON] та [PERSON] повідомлення вимоги про звільнення предмету іпотеки за вих. № 10-3/803 від 19.01.2017р., вих. № 10-3/804 від 19.01.2017р., однак дані вимоги залишені без виконання. Таким чином, позивач як іпотекодержатель маючи право на продаж предмета іпотеки - квартири, що є предметом договору іпотеки, в якій зареєстровані і проживають відповідачі, та які у встановлений строк на письмову вимогу не звільнили предмет іпотеки, правомірно ставить вимогу про виселення їх та неповнолітньої [PERSON] із спірної квартири без надання іншого житла. Відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Зазначені положення законодавства підлягають застосуванню та можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення неповнолітніх у випадку коли договір іпотеки нерухомого майна, право на власності чи користування якого належить неповнолітньому, укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування. Проте, в даному випадку неповнолітня [PERSON] на час укладення договору іпотеки у спірній квартирі не проживала, права користування чи власності на неї не набувала, а відтак, дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не був потрібен, у звязку з чим вищезазначені положення законодавства не поширюються на спірні правовідносини. Згідно із ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, проаналізувавши підтверджені наданими доказами обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідачів в користь позивача, відповідно до частини задоволених вимог, слід стягнути понесенні судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 9\~930,05 грн. з кожного. На підставі ст.ст.16, 524-526, 530, 533, 536, 546, 549-550, 575, 610-611, 624, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та

Outcome: approved