Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 24 лютого 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 30 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку №6, розташованого по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області. Дружина позивача - відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаному будинку, але з квітня 2008 року, тобто \~більше ніж один рік, в ньому не проживає. Реєстрація відповідача в будинку заважає позивачу розпоряджатися ним, чим порушує його права як власника житлового будинку. За таких обставин позивач прохав суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, знявши її з реєстраційного обліку. Заперечуючи проти первісного позову, 05 вересня 2013 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок №6, розташованого по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області. \~В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] послалась на те, що з кінця 1985 року спільно проживала разом з чоловіком [PERSON] та дітьми у вищевказаному будинку. При цьому вона за весь час проживання приймала участь у здійсненні поточних ремонтів у будинку, за рахунок спільних коштів змінювали його планування та перебудови, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилася. За таких обставин вважала, що даний будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя. \~Крім того, [PERSON] прохала стягнути з відповідача \~за зустрічним позовом понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені ним вимоги по тих самих підставах, які ним були викладені в позовній заяві, прохав позов задовольнити. Разом з тим, в \~судовому засіданні [PERSON], як відповідач за зустрічним позовом, позов [PERSON] не визнав, посилаючись на відсутність для цього підстав. Зазначив, що останньою не було надано доказів на підтвердження здійснення нею поточних ремонтів та перепланувань у будинку, які б призвели до суттєвого збільшення його вартості. Позицію [PERSON] підтримав його представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала посилаючись на те, що вона вимушена була виїхати зі спірного будинку через те, що її чоловік \~вчиняв щодо неї протиправні дії та створив нестерпні для спільного проживання умови. Крім того, [PERSON] зазначила, що вона має право на частку у вищезазначеному будинку, оскільки його вартість за час їх спільного проживання істотно збільшилась. Одночасно [PERSON] підтримала заявлені зустрічні вимоги по тих підставах, які нею були викладені в зустрічній позовній заяві, надала відповідні пояснення та прохала зустрічний позов задовольнити. Позицію [PERSON] підтримав її представник [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Представник третьої особи Розівського РС був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не зявився. У письмовій заяві представник третьої особи, не заперечуючи проти задоволення вимог позивача [PERSON], \~прохав суд розглянути справу за його відсутності. Таким чином, неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, що узгоджується із положеннями стст.158,169 ЦПК України. \~\~ Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 1969 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Розівською селищною радою Розівського району Запорізької області, актовий запис №5. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Карпета» ( а.с.6). Позивач [PERSON] є власником житлового будинку №6, розташованого по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 лютого 1993 р \~оку (а.с.13). Як встановлено в судовому засіданні, з початку 1986 року відповідач [PERSON] зі згоди позивача [PERSON] вселилася до вищевказаного житлового будинку, в якому була зареєстрована з 21 жовтня 1987 року та постійно проживала \~в ньому до початку 2008 року (а.с.17-18,44). Таким чином, відповідач [PERSON] набула прав та обовязків, передбачених ст.156 Житлового кодексу України (далі ЖК України). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (стст.379,382 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Сімейне життя між [PERSON] і [PERSON] не склалось, у звязку з чим остання навесні \~2008 року забрала належні їй речі та виїхала з будинку. Проживала спочатку в смт Розівка Розівського району Запорізької області, а потім переїхала до м. Донецьк, де останні три роки винаймає житло, а також працевлаштувалась. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України\~ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~ (далі Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З часу вибуття відповідач [PERSON] не ставилась до спірного будинку як до свого основного місця проживання та не заперечувала проти тієї обставини, що більше одного року не проживає в будинку, належному позивачу [PERSON]. Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечення відповідача [PERSON] проти позову, які полягали в тому, \~що позивач [PERSON] вигнав її з будинку, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. При цьому сторони визнали, що між ними склались такі подружні \~стосунки, \~які унеможливлювали їхнє подальше спільне проживання, їх сімя фактично розпалася. Відповідач не зверталась до правоохоронних органів із заявою про те, що позивач виганяв її з будинку. Так само не зверталась відповідач до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в будинок. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік була відсутня в житловому будинку, належному [PERSON], а тому втратила право користування цим житлом. Будь-яких договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави для обмеження прав [PERSON], як власника житлового будинку, немає. Визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, \~є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. \~ Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок , то він задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03 лютого 1993 року державним нотаріусом Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області, є власником житлового будинку №6, розташованого по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд дійшов висновку про те, що спірний будинок належить [PERSON] на праві приватної власності і він не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], як вважає остання. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. Згідно з ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст.57 Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідно до ст.25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не було надано суду будь-яких належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд дійшов висновку про те, що участь [PERSON] у проведенні поточного ремонту та \~переплануванні будинку, у створенні відкритої веранди спірного будинку і гаражу, а також у добудові сараю, літньої кухні, підвалу тощо, не створює для неї права спільної сумісної власності на спірний будинок. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що в розумінні положень статті 186 ЦК України господарські будівлі і споруди, що призначені для обслуговування житлового будинку, як головної речі, і повязані з нею спільним призначенням, є приналежністю головної речі, а тому створення приналежних речей іншою особою не може породжувати права власності для неї на головну річ, власником якої є інша особа. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог [PERSON] до [PERSON], тому зустрічний позов задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їй в задоволенні позову відмовлено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved