Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

На розгляд до Віньковецького районного суду по підсудності із Новоушицького районного суду надійшла вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі та гідності особи, у якій позивач просила визнати, що поширені відповідачем відомості щодо неї не відповідають дійсності, принижують її честь та гідність, просила зобов'язати її припинити неправомірні дії щодо неї та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що вона проживає у [ADDRESS], по сусідству із [PERSON] Відповідач є медичним працівником, та неодноразово публічно висловлювалась у присутності інших громадян про те, що позивач «психічно хвора людина», свідками чого були зокрема [PERSON] та [PERSON] Такі образи з боку [PERSON] та членів її сім`ї продовжуються протягом багатьох років, набули широкого розголосу серед мешканців села, що негативно впливає на стан здоров'я та самооцінку позивача. З цього приводу [PERSON] у 2015 році зверталась із заявою до прокуратури Хмельницької області, Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, була на прийомі у начальника поліції Хмельницької області. Крім того, позивач вказувала, що відповідно до акту обстеження побутових умов від 29.12.2014 року у складі працівників Новоушицького РВ УМВС та сільської ради було проведено обстеження умов проживання по факту скарг відносно неправомірних дій з боку відповідача, однак порушень громадського порядку у її діях не виявлено. Тому позивачу було рекомендовано звернутись до суду. [PERSON] вважає, що неправомірними діями відповідача принижена її честь та гідність, а також заподіяно моральну шкоду, оскільки [PERSON] принизила її перед іншими людьми та поширила неправдиві відомості, що вона психічно нездорова людина. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити. Пояснила, що із відповідачем [PERSON] протягом останніх 12 років перебуває у неприязних стосунках. Відповідач постійно її принижує, обзиває «слабою», разом із своїм чоловіком каже, що «у неї вавка в голові». Про це [PERSON] дізналась близько двох місяців тому від [PERSON], якій у свою чергу вказані обставини повідомила приблизно рік назад [PERSON] Також жителька с. Отроків [PERSON] чула, як відповідач називала її «слабою», але де саме це відбувалось, не повідомила. Був випадок, коли [PERSON] намовила сусідських дітей, які обступили її і кричали «[PERSON] слаба». Крім того, відповідач біля криниці вилила на неї воду, захватила частину земельної ділянки, позрізала вишні. 04.06.2015 року [PERSON] у міліції сказала на неї, що вона «психічно хвора». Через таку поведінку відповідача люди у селі стороняться її, не здороваються з нею, та у зв'язку з цим вона зазнає моральних страждань. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що дійсно із позивачкою перебуває у неприязних стосунках. [PERSON] у селі постійно не проживає, а коли з'являється на своєму господарстві, то починає щось до себе бубоніти. Побачивши відповідачку, називає її, потім дзвонить і викликає міліцію. Жодних даних між людьми про стан здоров'я [PERSON] вона ніколи не розголошувала, із [PERSON] про позивачку не розмовляла, і нікого на неї не намовляла. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мешкають у с. Отроків Новоушицького району по сусідству, та тривалий час між ними існують неприязні стосунки, що слугують причинами звернення позивачки із заявами до правоохоронних органів. Так, 29.12.2014 року комісією у складі працівників Новоушицького райвідділу міліції та Отроківської сільської ради було проведено обстеження умов проживання [PERSON] по факту скарг відносно неправомірних дій з боку її сусідки [PERSON] Однак в результаті обстеження порушень громадського порядку не виявлено, а щодо порушень меж розподілу домогосподарств [PERSON] рекомендовано звернутись до Новоушицького Держземагенства (а.с. 21). 30.06.2015 року та 09.06.2015 року [PERSON] зверталась до Міністра внутрішніх справ та начальника УМВС України у Хмельницькій області із письмовими заявами про вчинення злочину, де вказувала, що [PERSON] вчиняє проти неї неправомірні дії, зводить наклепи, насміхається, розпускає по селу плітки (а.с. 8, 12). 17.04.2015 року та 27.05.2015 року позивач зверталась із письмовими заявами до начальника УМВС України у Хмельницькій області та прокурора Хмельницької області, зазначаючи, що [PERSON] знущається над нею, створює нестерпні умови для проживання, обзиває, у скарзі приватного звинувачення зробила висновок, що вона хворіє на голову, повідомляє про це своєму чоловіку дітям, та по всіх селах Новоушицького району (а.с. 10, 15). Крім того, як вбачається із наданих на запит суду Новоушицьким ВП матеріалів за заявою [PERSON], заява позивача від 27.05.2015 року прокуратурою Хмельницької області була скерована для вирішення по суті у порядку Закону України «Про звернення громадян» до Новоушицького РВ УМВСУ у Хмельницькій області. 04.06.2015року дільничний Новоушицького РВ УМВС України у Хмельницькій області капітан міліції [PERSON], проводячи перевірку за цією заявою, на підставі ч. 8 ст. 95 КПК України опитав [PERSON], яка вказала, що на її думку у [PERSON] є психічні захворювання, але діагноз вона не ставить, тому їй треба пройти перевірку. За наслідками розгляду вказаної заяви 05.06.2015 року Новоушицьким райвідділом міліції було складено висновок, згідно змісту якого [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вона перебуває у неприязних відносинах через різні сусідські негаразди, її заяви вважає безпідставними, оскільки вона її не ображає, при зустрічі намагається уникати і вона вважає, що у [PERSON] є психічне захворювання, і їй треба пройти перевірку. Проте враховуючи, що у даному випадку у діях [PERSON] відсутній склад кримінального та адміністративного правопорушення, розгляд заяви [PERSON] було припинено. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, за змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає лише поширена недостовірна інформації, яка призвела до порушення особистих немайнових прав особи, а перелік видів особистих немайнових прав особи, до кола яких відноситься і право на повагу до гідності та честі, право на недоторканність особистого і сімейного життя наведено у ст. 270 ЦК України. Як встановлено у судовому засіданні, 04.06.2015 року дільничним Новоушицького РВ УМВС України у Хмельницькій області капітаном міліції [PERSON] під час проведення перевірки за заявою [PERSON] отримано письмові пояснення від [PERSON], які позивач вважає недостовірними, та такими, що принижують її честь та гідність. Однак, на думку суду, відомості щодо позивача наведені відповідачем у поясненнях за своїм характером є нейтральними, в них не вказується про порушення позивачем норм закону, вчинення будь-яких інших дій негативного характеру (порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо), що могло б порушити її право на повагу до честі та гідності. Таким чином, відповідач [PERSON] не вчиняла діяння стосовно позивача [PERSON], які можливо було б розцінити як приниження її честі та гідності, оскільки вона висловила свою суб'єктивну думку працівнику міліції, і вправі була повідомити її останньому у зв'язку з виконанням ним своїх посадових обов'язків. Що стосується твердження позивача про те, що відповідач обзиває її серед жителів села, то суд зазначає таке. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як пояснила у суді свідок [PERSON], вона проживає по сусідству із сторонами, і з обома у добрих стосунках. Їй відомо, що вони перебувають у спорі між собою за землю, але [PERSON] ніколи не чула, щоб відповідач поширювала про [PERSON] якісь чутки, називала чи принижувала її. Крім цього, у суд за клопотанням позивача неодноразово викликались свідки [PERSON] та [PERSON], які однак за викликом суду не з'явились, а їхній привід органом поліції не був виконаний зважаючи на їх престарілий вік та незадовільний стан здоров'я. Водночас на пропозицію суду надати Новоушицькому районному суду судове доручення про їх допит за місцем проживання позивач відмовилась, але 14.02.2017 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], у яких вони повідомили, що ніколи не чули, щоб [PERSON] обзивала [PERSON] хворою людиною чи ображала її. Положеннями ст. 57 та ст. 58 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. А тому враховуючи, що письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], які надійшли до суду у встановленому порядку, стосуються спору, суд приймає їх як за належні докази. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довела факту порушення своїх особистих немайнових прав з боку відповідача. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача у сумі 10000 гривень, то суд зазначає таке. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, беручи до уваги, що у судовому засіданні жодних доказів про порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача не здобуто, суд вважає, що законних підстав для стягнення моральної шкоди із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] також немає, тому в позові належить відмовити повністю.

Outcome: dismissed