Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

ПАТ «Бердянський хлібокомбінат» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та неустойки за невиконання зобовязань за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 червня 2015 року між ПАТ «Бердянський хлібокомбінат» та відповідачем укладено договір безвідсоткової позики. Відповідно до цього договору відповідач отримав грошові кошти в загальній сумі 165000 грн. Про факт отримання коштів свідчать видаткові касові ордери № 554 від 22.06.2015 р. на суму 60000 грн., № 558 від 23.06.2015 р. на суму 50000 грн., № 566 від 24.06.2015 р. на суму 55000 грн. Протягом строку дії договору відповідачем погашено частину позики в сумі 74981,43 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами. Відповідач свої зобовязання за договором позики виконав частково, непогашена частина станом на 01.02.2016 року склала 90018,57 грн. Враховуючи невиконання відповідачем зобовязання щодо повернення позики до 31.01.2016 року, 04.02.2016 року на його адресу направлено грошову вимогу щодо сплати заборгованості. На вимогу відповідач не відповів, заборгованість не погасив. Відповідно до умов договору у випадку неповернення позики у встановлений строк позичальник сплачує неустойку у розмірі 0,1% за кожен день прострочення, що становить 2340,48 грн. Просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором позики у розмірі 90018,57 грн., неустойку за невиконання зобовязань за договором позики 2340,48 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] (довіреність б/н від 11.01.2016 р.), [PERSON] (довіреність б/н від 11.01.2016 р.) підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, оскільки до теперішнього часу борг відповідач не повернув. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що працював у ПАТ «Бердянський хлібокомбінат» директором. Він дійсно брав у підприємства позику, яка оформлена договором, суму позики не оспорює, але ці гроші він брав для того щоб завезти на підприємство муку по недостачі. На момент його звільнення він запевнив головного бухгалтера та працівників бухгалтерії, що борг по даній позиці буде погашено за рахунок підприємства, що він нічого не винен підприємству, всі ці кошти були витрачені на борошно. Особа, яка брала [PERSON], один із співвласників підприємства, на той час він був генеральним директором «Агросервіс-2000», яке фактично проводить управління хлібопекарською діяльністю по Запорізькій області. Взяття позики було запропоновано самим [PERSON] під загрозою звільнення. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала з червня 2014 року по травень 2016 року начальником виробництва ПАТ «Бердянський хлібокомбінат», відповідач працював генеральним директором заводу. Також зазначила, що в травні на підприємстві була перевірка, яка виявила нестачу борошна, після того на завод завезли 60т борошна і відповідачем було повідомлено, що ця поставка борошна за рахунок працівників, тобто за нестачу борошна повинні були доплачувати всі, хто працював на заводі, мука повинна була бути за їх кошти. Гроші на придбання муки вони збирали зі всіх працівників по спискам. Щодо обставин укладення договору позики [PERSON] та взаємозвязку цього договору позики з нестачею борошна на заводі їй нічого невідомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2002 року по 2015 рік вона працювала на посаді заступника головного бухгалтера ПАТ «Бердянський хлібокомбінат», з відповідачем були робочі відносини. 08 травня 2015 року після завершення ревізії всіх працівників заводу зібрали та питали, куди поділось борошно. Зі слів [PERSON] знає, що брав в касі підприємства гроші для оплати борошна. Після ревізії було завезене борошно, вона разом із комісією перевіряли силоса вони були заповнені. Вона не знає, хто платив за це завезене борошно. Договір позики був підписаний відповідачем, він почав частинами погашав борг, але залишилась заборгованість. Коли [PERSON] звільнявся, вона питала у нього, як він буде погашати борг, на що [PERSON] сказав, що розбереться, буде погашати. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Так, 22 червня 2015 року між ПАТ «Бердянський хлібокомбінат» та [PERSON] був укладений договір позики № 22/06/15-01, за умовами якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 165 тис. грн., про що свідчать видаткові касові ордери № 554 від 22.06.2015 р. на суму 60 тисяч грн., № 558 від 23.06.2015 р. на суму 50 тисяч грн., № 566 від 24.06.2016 р. на суму 55 тисяч грн., а всього 165 тисяч грн.. Факт укладення договору позики та сума запозичених грошових коштів відповідачем не оспорюється та підтверджена ним в судовому засіданні. За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно приписів ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно договору позики № 22/06/15-01 від 22 червня 2015 року відповідач [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти до 31 січня 2016 року. Частина грошових коштів була повернута відповідачем, що підтверджується прибутковими касовими ордерами: № 84502 (262) від 27.08.2015 р. на суму 1806 грн., №84503 (261) від 27.08.2015 р. на суму 34425,43 грн., № 230 від 29.07.2015 р. на суму 20 тисяч грн.., № 73292 від 28.07.2015 р. на суму 18750 грн.., а всього 74981,43 грн.. Сума повернутих грошових коштів також відповідачем не оспорюється та підтверджена ним в судовому засіданні. За таких обставин непогашена частина боргу відповідача за договором позики складає суму у розмірі 90018,57 грн. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до п. 3.2. договору у випадку неповернення позики у встановлений строк позичальник сплачує неустойку у розмірі 0,1% за кожен день прострочення. Період прострочення на день подачі позову складає 26 днів, тому розмір неустойки становить 2340,48 грн. (сума заборгованості 90018,57 грн. х 0,1% х кількість днів прострочення 26). Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Бердянський хлібокомбінат» складає 92359,05 грн. (сума боргу 90018,57 грн., неустойка 2340,48 грн.). Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 1385,40 грн. (платіжне доручення № 759 від 02.03.2016 р.). На підставі викладеного та

Outcome: approved