Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

Наприкінці квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу у них народилося дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 листопада 2010 року і до її повноліття. [PERSON] вказала на те, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання їхньої спільної дочки та не має заборгованості по аліментам. Проте, згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України, [PERSON] повинен сплачувати аліменти у розмірі не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому [PERSON] просить змінити розмір аліментів, визначений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2010 року, та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Натомість, надав до суду заяву, в якій вказав, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положення ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку, передбаченому ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відміткою про сімейний стану паспорті громадянина України, виданого на ім`я позивача, та копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.4-5, 6). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2010 року з [PERSON] стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки його заробітку, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 листопада 2010 року і до її повноліття (а.с.7). У відповідності до положення ч.1 та ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Так, згідно з ч.2 ст.182 СК України, в редакції на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, який набрав чинність 08 липня 2017 року, ч.2 ст.182 СК України було викладено в новій редакції, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Разом з цим, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Так, у зв`язку з значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Тоді як значене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для вимоги ро зменшення розміру аліментів. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивач не надала доказів на підтвердження існування підстав, визначених ст.192 СК України, а саме: про зміну матеріального та сімейного стану сторін по справі, погіршення чи поліпшення здоров`я когось з них. За змістом позовної заяви та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] не просить змінити розмір аліментів, визначений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2010 року, натомість просить змінити лише мінімальну межу аліментів, яка визначена на законодавчому рівні. Тому, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки такий розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. В даному випадку, незважаючи на те, що в рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2010 року є посилання на їх мінімальну межу, дана обставина не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Таким чином, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності Законом України, тобто, з 08 липня 2017 року та винесення відповідної постанови державного виконавця. За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №459/2181/17. Зокрема, роз`яснено, що зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України. З огляду на вказані обставини в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення пред`явленого позову. До вказаного висновку суд приходить також виходячи з положення ч.4 ст.206 ЦПК України. За змістом якого визнання відповідачем позову не означає автоматичного задоволення позовних вимог у разі якщо таке визнання суперечить закону. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Встановлено, що при пред`явленні позову [PERSON] не сплатила судовий збір, оскільки вона звільнена від сплати судового збору за пред`явлення даної позовної вимоги на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Разом з цим, у задоволенні пред`явленого нею позову відмовлено. Тому судом не вбачаються підстави для стягнення з [PERSON] в дохід держави судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed