Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 03 вересня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 14 січня 2021 року [PERSON] в особі її представника - адвоката Смоляного А.А. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням поданих 03 лютого 2021 року уточнень, вказала, що згідно рішення Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року їй для будівництва господарської споруди було надано земельну ділянку площею 0,01 гектара (далі - га), розташовану за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться поряд з багатоповерховим будинком. В 2003 році на підставі розпорядження Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Розівська РДА) від 27 лютого 2003 року за №84 їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 23 квітня 2003 року та виготовлено технічний паспорт на вже збудовані споруди. В 2004 році рішенням №34 від 26 березня 2004 року Розівською селищною радою їй було надано дозвіл на будівництво підсобного приміщення за адресою: [ADDRESS] , та після отримання всіх дозволів підсобне приміщення було збудовано в той же рік. Доказом отримання нею всіх необхідних дозволів вважає наявність на зворотному боці рішення №34 від 26 березня 2004 року відмітки головного архітектора району, завіреної його підписом та печаткою, наступного змісту: «Дозволяю будівництво підсобного приміщення на земельній ділянці згідно даній схемі дотримуючи ДБН (державні будівельні норми) 360-92». Також позивач послалась на те, що на першій сторінці вказаного рішення внизу наявна відмітка начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Розівської РДА (далі - ДАБК Розівської РДА), завірена його підписом та печаткою, такого змісту: «Підсобне приміщення відповідає вимогам ДБН (державні будівельні норми) 360-92**», а поряд знаходиться відмітка головного архітектора Розівської РДА, завірена його підписом та печаткою, такого змісту: «Збудовано відповідно ДБН (державні будівельні норми) 360-92». В 2006 році [PERSON] прибудувала до гаражу приміщення площею 7,8 м2, а у 2008 році отримала у відділі містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства погодження, підписане начальником інспекції ДАБК Розівської РДА та скріплене печаткою, відповідно до якого «Господарська прибудова до гаражу» площею 7,8 м2, яку було збудовано в 2006 році відповідає вимогам ДБН 360-92. При цьому, було рекомендовано Розівському БТІ внести зміни в технічний паспорт. В 2008 році на підставі письмового звернення позивача до відповідача, останнім 08 липня 2008 року було винесено рішення №126, яким надано дозвіл [PERSON] на видачу свідоцтва про право власності на комплекс будівель (гараж, сарай) в обмін свідоцтва про право власності від 23 квітня 2003 року серії [NUMBER] , а також комплексу будівель присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . 11 грудня 2008 року на її ім`я було виготовлено новий технічний паспорт, однак попри нанесення на свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] відмітки про погашення, нове свідоцтво про право власності на комплекс будівель видано не було, позивачу було повернуто старий технічний паспорт та свідоцтво серії [NUMBER] , на що, як зазначає [PERSON] , вона звернула увагу лише у 2020 році. В подальшому, в серпні 2020 року позивач звернулася в бюро технічної інвентаризації комунального підприємства «Розівський комунгосп» Розівської селищної ради (далі - БТІ) та отримала довідку №204 від 18 серпня 2020 року про те, що згідно інвентаризаційної справи №2027 право власності на нерухоме майно (квартиру, житловий будинок, будівлі та споруди) за адресою: [ADDRESS] належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 квітня 2003 року серії [NUMBER] , але в реєстраційній книзі №10 реєстрація права власності згідно діючого на той момент законодавства відсутня, а нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно з присвоєнням нової поштової адреси не видано за нез`ясованих обставин. Разом з тим, [PERSON] вважає, що Розівська селищна рада перед винесенням проекту рішення №126 від 08 липня 2008 року на сесію селищної ради, яким надано дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на комплекс будівель, перевірила наявність рішення про відведення земельної ділянки, наданої для будівництва, а також перевірила наявність акту комісії про прийняття збудованих об`єктів та введення їх в експлуатацію. В подальшому, 19 серпня 2020 року [PERSON] подала заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до державного реєстратора прав на нерухоме майно Єрошенкова А.П. та 25 серпня 2020 року отримала відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на тій підставі, що подані нею документи разом із заявою не відповідають вимогам діючого законодавства. В подальшому, позивач повторно звернулась до БТІ та Розівської селищної ради з приводу отримання правовстановлюючого документа на комплекс будівель, проте отримала письмові роз`яснення щодо неможливості видачі такого документа. Посилаючись на відсутність можливості отримати правовстановлюючий документ на комплекс будівель та вирішити питання в досудовому порядку, позивач [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності на комплекс будівель загальною площею 43,6 м2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та який складається з гаражу, сараю та літньої кухні (а.с.2-4,35-36). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року вказану позовну заяву після усунення позивачем недоліків, виявлених судом, прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та проведення підготовчого засідання вперше було призначено на 26 лютого 2021 року (а.с.30,40). В подальшому підготовчі засідання неодноразово відкладались. Відповідач Розівська селищна рада правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] не скористався. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Повноважний представник відповідача Розівської селищної ради Кох С.Р. в підготовчому засіданні повідомив судові про те, що відповідач визнає позов [PERSON] .. Проте, ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2021 року відповідачу Розівській селищній раді відмовлено у прийнятті визнання позову [PERSON] і продовжено розгляд справи (а.с.81). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 травня 2021 року (а.с.82). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви. У судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] - адвокат Смоляний А.А. пояснив, що позивач [PERSON] наполягає на задоволенні позову, оскільки не має можливості на теперішній час отримати правовстановлюючий документ на комплекс будівель. При цьому, вказав, що рішення Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року про виділення земельної ділянки для будівництва господарської споруди, є рішенням про відведення земельної ділянки в розумінні п.6.1. «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції №7/5 від 07 лютого 2002року (в редакції від 19 травня 2005 року, чинній на той момент), а тому перешкод для видачі позивачу свідоцтва на право власності на збудовані споруди не було та, на його спільну з позивачем думку, Розівська селищна рада перевірила наявність акту комісії про прийняття збудованих об`єктів та введення їх в експлуатацію перед ухваленням рішення №126 від 08 липня 2008 року, яким надала дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на комплекс будівель. Проте вказане рішення виконано не було з нез`ясованих причин, а на даний час існує інший порядок видачі документів, що підтверджують право власності, тому позивач правомірно звернулася до суду за захистом свого права. Додатково пояснив, що будівельний паспорт на господарську будівлю отримано не було, відповідно до рішення Розівської селищної ради для будівництва виділялася земельна ділянка площею 0,01 га, проте межі земельної ділянки визначені не були та відповідних документів на земельну ділянку отримано не було. З приводу отримання документів на земельну ділянку позивач до відповідних органів не зверталася, можливості ідентифікувати розташування та межі земельної ділянки на сьогоднішній день не має, проте вважає, що отримувати документи на земельну ділянку не потрібно, оскільки вона знаходиться в користуванні позивача [PERSON] правомірно. Представник позивача впевнений у тому, що за наявності рішення Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року, яким виділено земельну ділянку для будівництва господарської споруди, та рішення Розівської селищної ради від 26 березня 2004 року про надання дозволу на будівництво підсобного приміщення, не важливо яка саме споруда була побудована на певній земельній ділянці, межі якої не визначені в натурі. Також вважає, що не має значення як вказано в рішеннях Розівської селищної ради на будівництво яких приміщень надано дозвіл, оскільки поняття «підсобне приміщення» та «господарська будівля» на його переконання це більш широке поняття і ці споруди можуть бути і гаражем, і сараєм в тому числі, а посадові особи БТІ при видачі правовстановлюючих документів на вже збудовані споруди повинні були самостійно визначати, яке саме приміщення було збудовано. Зазначив, що розбіжність в документах щодо площі комплексу будівель викликана тим, що в одних документах зазначалася внутрішня площа споруд, а в інших - їх зовнішня площа. З приводу адреси комплексу будівель зазначив, що дозвіл на будівництво видавався за адресою [ADDRESS] , а після забудови, будівлі присвоєно №93а. В судових дебатах представник позивача додатково зазначив, що погашення свідоцтва про право власності вважає втратою документа, який засвідчує право власності особи в розумінні ст.392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила судові про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві з урахуванням поданих уточнень, прохала їх задовольнити, надавши відповідні пояснення та повністю погодившись з позицією її представника - адвоката Смоляного А.А.. При цьому, додатково зазначила, що п.2 рішення Розівської селищної ради про виділення земельної ділянки для будівництва господарської споруди від 17 серпня 2001 року нею особисто виконано не було, відомостей про його затвердження немає, до Розівської РДА для його затвердження вона особисто не зверталася, а зобов`язання отримати будівельний паспорт у архітектора у місячний термін не виконала. Побудовані споруди частково були перевірені відповідними посадовими особами та отримано дозвіл на їх експлуатацію. Повноважний представник відповідача Розівської селищної ради Кох С.Р. пояснив судові, що Розівською селищною радою дійсно було прийнято рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки, проте на даний час ця земельна ділянка відноситься до земель Розівської селищної ради, оскільки позивачем не вчинені дії щодо отримання земельної ділянки у користування чи у власність, а саме, не розроблена технічна документація та не визначено межі земельної ділянки в натурі з відповідними координатами, [PERSON] розробку вказаних документів не замовляла. Додатково пояснив, що для передачі земельної ділянки у користування чи у власність необхідно рішення селищної ради та затвердження меж земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номеру. Визначити відповідність збудованого комплексу будівель без проходження певної процедури та без отримання належної технічної документації неможливо. Пояснив, що для видачі правовстановлюючих документів на споруду необхідний будівельний паспорт, декларація про здачу об`єкта в експлуатацію, тощо. На початку судового розгляду справи повідомив судові, що погоджується з висновками щодо відповідності підсобного приміщення (яке фактично є гаражем та використовується для відповідних цілей) вимогам ДБН 360-92, про що зроблена відмітка в рішенні №34 від 26 березня 2004 року, оскільки до гаражу вимоги ще менші ніж до іншого підсобного приміщення, проте в подальшому змінив свою думку, вказавши, що до забудови, яка є гаражем, ставляться інші вимоги, зокрема, за вимогами ДБН забудова, яка є гаражем, має бути розташована на відстані 15 метрів від багатоквартирного будинку. При цьому, дані про відповідність, зокрема, гаражу вимогам ДБН у позивача відсутні. Разом з тим, представник відповідача не заперечував проти задоволення позову [PERSON] посилаючись на те, що у останньої через тривалий процес оформлення виникнуть складнощі в отриманні правовстановлюючих документів на комплекс будівель в позасудовому порядку, а саме, на даний час існує позасудовий порядок реєстрації права власності (користування) як земельної ділянки, так і реєстрації права власності на збудовані на ній споруди, проте спочатку мешканцям багатоквартирного будинку потрібно сформувати об`єднання співвласників цього будинку та вчинити дії щодо розподілу земельної ділянки (прибудинкової території) між ними, а потім вирішити питання про розробку технічної документацію на відповідні земельні ділянки, зокрема, під комплексом будівель, які збудувала [PERSON] , після чого вже позивачу необхідно вирішувати питання щодо отримання відповідних правовстановлюючих документів на певне нерухоме майно. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Рішенням Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року «Про виділення земельної ділянки для будівництва господарської споруди» вирішено вилучити із земель запасу селищної ради земельну ділянку площею 0,01 га, надати [PERSON] для будівництва господарської споруди в [ADDRESS] ; прохати райдержадміністрацію затвердити дане рішення селищної ради; зобов`язати [PERSON] в місячний термін отримати у районного архітектора будівельний паспорт та застерегти, що без паспорта будь-які роботи проводити забороняється. При цьому відомості у вказаному рішенні щодо його затвердження Розівською РДА відсутні (а.с.9). Як встановлено з пояснень позивача [PERSON] та її представника - адвоката Смоляного А.А., з вказаним рішенням до Розівської РДА з метою його затвердження позивач не зверталась, будівельний паспорт не отримувала, а збудовані в подальшому споруди в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства не приймалися. Правовий режим майна, права та обов`язки осіб, які брали участь у будівництві, визначаються законодавством, яке діяло на той час. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об`єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації. До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом. Дозвіл на будівництво об`єкта містобудування не є документом, що засвідчує право власності чи право користування (оренди) земельними ділянками. Дозвіл на будівництво об`єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до п.п.1,11 ст.9 Земельного кодексу України, у редакції від 12 липня 2000 року (далі - Земельний кодекс), що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні. Разом з тим, відповідно до ст.19 Земельного кодексу, надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. За приписами ст.22 Земельного кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ст.23 Земельного кодексу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Крім того, відповідно до ст.125 Земельного кодексу України у редакції 2008 року, тобто на час звернення [PERSON] до Розівської селищної ради з метою отримання свідоцтва про право власності на комплекс будівель, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації заборонялось. Згідно ст.126 Земельного кодексу України у редакції 2008 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалось державними актами, форма яких на той час була затверджена Кабінетом Міністрів України. При цьому, на час звернення позивача до суду, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 Земельного кодексу України). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.126 Земельного кодексу України. Таким чином, твердження представника позивача про відсутність необхідності отримання документів на земельну ділянку у зв`язку з її наданням у користування чи у власність не заслуговує на увагу, оскільки вказаним рішенням Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року було вирішено лише надати [PERSON] земельну ділянку площею 0,01 га, проте затвердження цього рішення та відведення конкретної земельної ділянки відповідно як до вимог чинного на той момент законодавства, так і на час звернення [PERSON] до Розівської селищної ради у 2008 році не відбулося. Дій щодо реєстрації права користування земельною ділянкою чи отримання конкретної земельної ділянки у власність позивачем [PERSON] протягом 2020-2021 років також вчинено не було. Крім того, відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. Розпорядженням голови районної державної адміністрації №84 від 27 лютого 2003 року «Про дозвіл на видачу реєстраційного посвідчення на господарські будівлі» [PERSON] надано дозвіл видати реєстраційне посвідчення на господарські будівлі в [ADDRESS] . Вказаний документ не містить підписів та печатки органу, що його видав (а.с.10). При цьому, ні позивач, ні її представник дій щодо надання суду належним чином оформленого доказу не вчинили, на зауваження не відреагували. Такий документ, на переконання суду, не може бути прийнятий судом як доказ у розумінні стст.76-80 ЦПК України. За заявою [PERSON] 23 квітня 2003 року складено технічний паспорт на нежиле приміщення (сарай), що розташований за адресою: [ADDRESS] , який містить відмітку про його погашення 11 грудня 2008 року на підставі рішення виконкому №126 від 08 липня 2008 року (а.с.11-14). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 23 квітня 2003 року, [PERSON] є власником нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 17,5 кв.м.; сарай 13,5 кв.м., яке містить відмітку про його погашення 11 грудня 2008 року на підставі рішення виконкому №126 від 08 липня 2008 року (а.с.12 зворотна сторона). Рішенням виконавчого комітету Розівської селищної ради №34 від 26 березня 2004 року «Про дозвіл на будівництво підсобного приміщення» [PERSON] надано дозвіл на будівництво підсобного приміщення за адресою: [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] отримати у районного архітектора будівельний паспорт. Зворотній бік вказаного рішення містить дозвіл головного архітектора району на будівництво підсобного приміщення із дотриманням вимог ДБН 360-92. Також вказане рішення містить написи, що підсобне приміщення відповідає вказаним вимогам, написи завірені печаткою та підписом без зазначення дати вчинення таких написів(а.с.37). Листом заступника начальника відділу містобудування архітектури, житлово-комунального господарства - начальника інспекції ДАБК Розівської РДА Кіщака В.Д. рекомендовано БТІ внести зміни в технічний паспорт [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та зареєструвати об`єкт «Господарська прибудова до гаражу» загальною площею 7,8 м2, який був збудований в 2006 році та відповідає вимогам ДБН 360-92 (а.с.38). Рішенням виконавчого комітету Розівської селищної ради №126 від 08 липня 2008 року «Про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності», [PERSON] надано дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на комплекс будівель (гараж, сарай) в обмін свідоцтва про право власності від 23 квітня 2003 року серії [NUMBER] , та присвоїти поштову адресу [ADDRESS] (а.с.15). За заявою [PERSON] 11 грудня 2008 року складено технічний паспорт на гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається з гаражу площею 18,5 м2, сараю 10,6 м2 та літньої кухні 7,8 м2 (а.с.16-17). В довідці від 18 серпня 2020 року вих№204, виданій начальником БТІ, зазначено, що відомості про реєстрацію будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в реєстраційній книзі №10, де передбачена на той момент реєстрація за чинним законодавством, відсутні. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , видане 23 квітня 2003 року, згідно рішення виконкому №126 від 08 липня 2008 року було погашено, а нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно з присвоєнням нової поштової адреси не видано з нез`ясованих обставин (а.с.18). При цьому, з технічної характеристики об`єкта нерухомого майна [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , в графі «відомості про складові частини нерухомого майна» зазначено: гараж літ. «А» - 21,0 кв.м, сарай літ. «Б» - 13,4 кв.м., літня кухня літ. «В» - 9,2 кв.м. (а.с.18 зворотна сторона). При цьому, БТІ та Розівська селищна рада видати [PERSON] нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно взамін погашеного не можуть (а.с.20,21). Рішенням державного реєстратора №53739272 від 25 серпня 2020 року [PERSON] відмовлено в державній реєстрації права власності на нежиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку тим, що надані для реєстрації права власності документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а.с.19). З досліджених судом письмових документів, а також з пояснень позивача та її представника встановлено, що рішенням Розівської селищної ради від 17 серпня 2001 року [PERSON] виділялася земельна ділянка для будівництва господарської споруди, проте така земельна ділянка не була відведена відповідно до вимог чинного законодавства, а право користування чи право власності на якусь конкретну земельну ділянку за [PERSON] із відповідним цільовим призначенням, зокрема, з метою будівництва господарської споруди, не оформлено і не зареєстровано. Рішенням виконавчого комітету Розівської селищної ради №34 від 26 березня 2004 року надано [PERSON] дозвіл на будівництво тільки підсобного приміщення. При цьому, позивачем заявлена вимога про визнання права власності на комплекс будівель, що складається з гаражу, сараю та літньої кухні, проте в доданих до позову документах, відсутні докази, які підтверджують отримання відповідних дозволів на здійснення їх будівництва, відсутні документи, що підтверджують право власності чи право користування [PERSON] конкретною земельною ділянкою, на якій дозволено будівництво саме гаражу, сараю та літньої кухні, а так само відсутні висновки щодо відповідності державним будівельним нормам збудованого комплексу будівель - гаражу, сараю та літньої кухні, та документи, що підтверджують прийняття їх в експлуатацію. Крім того, з вищевказаних документів встановлена розбіжність в площі споруд, що не дає можливості переконатися в тому, що в них йде мова про одні й ті ж самі будівлі. Твердження представника позивача - адвоката Смоляного А.А., що господарська споруда та підсобне приміщення, на які давалися дозволи на будівництво можуть бути одночасно як гаражем, так і сараєм, суд не приймає до уваги, оскільки як в ДБН 360-92**, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, так і в ДБН Б.2.2-12:2019, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року №104, що є чинними на момент звернення позивача до суду, міститься чітке розмежування та окремі вимоги до будівництва як сараю, так і гаражу. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Дослідивши всі документи у їх сукупності суд приходить до висновку, що комплекс будівель, що складається з гаражу, сараю та літньої кухні, відомості про площу яких мають розбіжності, є самочинним будівництвом. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України). Відповідно до абз.3 п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 (далі - Постанова), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до п.16 Постанови, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Виходячи зі змісту ч.3 ст.376 ЦК України, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію відповідно до її цільового призначення. Як вбачається з пояснень представника Розівської селищної ради, відповідач не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на комплекс будівель, збудованих позивачем на земельній ділянці, що належить до земель Розівської селищної ради та відповідно до зони межування Ж-3 (зона багатоквартирної житлової забудови) може бути використана для будування, в тому числі окремо розташованих індивідуальних гаражів (а.с.118-121). Разом з тим, попри відсутність заперечення власника земельної ділянки, суд не має можливості задовольнити позовні вимоги [PERSON] і за правилами ст.376 ЦК України, оскільки жодних відомостей про те, що будівництво комплексу будівель, що складається з гаражу, сараю та літньої кухні, не порушує права інших осіб, з огляду на його розташування біля багатоквартирного житлового будинку, а також що такий комплекс будівель відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам, не має та суду не надано. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Так, в статті 392 ЦК України зазначається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, слід зазначити, що суд не погоджується з твердженням представника позивача, що втратою документа, що посвідчує право власності можна вважати його погашення, оскільки за приписами ст.392 ЦК України, йде мова про фізичну втрату самого документа. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Відповідно до абз.1 п.9 Постанови, роз`яснено, що при розгляді справ судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (абз.2 п.9 Постанови). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на комплекс спірних будівель, що є об`єктами самочинного будівництва, має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Компетентним органом в даному спорі є відповідна інспекція державного будівельного архітектурного контролю, яка повинна приймати рішення про прийняття об`єкта до експлуатації. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Суд не може брати на себе функції компетентних державних чи самоврядних органів. Звертатися до суду з метою узаконення незалежно від формулювання позовних вимог зацікавлена особа може лише після звернення в установленому порядку до компетентного органу та наявності доказів, що вже існує спір між заявником та цим органом про право (власності). Тобто для розгляду судом питання по суті необхідне попереднє звернення та відповідне рішення. Згідно п.9 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної документації» від 17 лютого 2011 року №3038-VІ (зі змінами) зазначено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів. Як встановлено з матеріалів справи, технічний паспорт на гараж було видано БТІ 11 грудня 2008 року. При цьому, як пояснила позивач [PERSON] та її представник - адвокат Смоляний А.А., останню прибудову було збудовано у 2006 році без отримання буд-яких дозволів. Тому відповідно до Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Мінрегіону від 03 липня 2018 року №158, у позивача є підстави для попереднього звернення для отримання декларації про готовність об`єкта в експлуатацію у відповідності до форми, наведеної в додатку 3. Таким чином, позивач [PERSON] в обхід загального законодавства та встановленого порядку намагається визнати право власності на самочинно збудований комплекс будівель. Крім того, позивач не довела суду, що в результаті виконаного будівництва (створення майна) не заподіяно шкоду правам, свободам та інтересам громадян, зокрема, мешканцям багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України). Таким чином, на переконання суду, позивачем невірно обрано спосіб захисту можливого порушеного права в обхід загальних правил оформлення права власності, а також суду не надані достовірні та допустимі докази про порушення саме відповідачем по даній справі прав позивача. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх вимог до відповідача Розівської селищної ради, у зв`язку із чим суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed