Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 12.04.2016 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 05.12.2006 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNUGGK70470136, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 50400,00 доларів США на термін до 05.12.2026 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 05.12.2006 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Разом з тим, відповідачі свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 25.03.2016 року склав 24551,46 доларів США, яка складається з наступного: 21382,33 доларів США заборгованість за кредитом; 2075,40 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 840,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 253,73 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 24551,46 доларів США, що за курсом 26,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2016 року складає 644475,83 грн. та судові витрати. 01.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 17.10.2016 року, посилався на те, що кредитний договір № DNUGGK70470136 від 05.12.2006 року складений з суттєвими порушеннями істотних умов договору, встановлених діючим законодавством. Вважає, що Банком порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не було повідомлено позичальника про сукупну вартість кредиту. Крім того, Банк ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному кредитним договором. [PERSON] просив суд визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним кредитний договір № DNUGGK70470136 від 05.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] Представник АТ КБ «Приватбанк» письмово просив позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не зявився, його представник [PERSON] письмово просила в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити та задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, письмово просила розглядати справу без її участі, просила в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити та задовольнити зустрічний позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 05.12.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNUGGK70470136, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 42000,00 доларів США на купівлю квартири та 8400,00 доларів США на сплату страхових платежів, строком до 05.12.2026 року, а позичальник зобовязався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених Договором та графіком платежів (а.с. 16-20 том 1). З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 05.12.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № DNUGGK70470136, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (а.с. 21 том 1). Також 05.12.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № DNUGGK70470136, за умовами якого останній передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66-70 том 3). Згідно розрахунку заборгованості за вказаним договором, станом на 25.03.2016 року, [PERSON] має заборгованість на загальну суму 24551,46 доларів США, яка складається з наступного: 21382,33 доларів США заборгованість за кредитом; 2075,40 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 840,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 253,73 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с. 5-11 том 1). Як вбачається з відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, 19.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 Пі-Ел-Сі» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, реєстрові номера № 351, 352, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором до «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 Пі-Ел-Сі» перейшло право вимоги, як первісному кредитору за кредитними та забезпечувальними договорами, за яким перейшло право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 147 том 1). 21.02.2007 року між «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 Пі-Ел-Сі» та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про обслуговування іпотечних активів, відповідно до якого позивач має право, повноваження та компетенцію здійснювати та забезпечувати здійснення будь-яких та усіх дій, що необхідні, відповідні або повязані із здійсненням розрахунків та повязаних обслуговуванням іпотечних активів або реалізацією такого права, повноважень та вчинення дій на власний розсуд або виконання таких зобовязань та обовязків (а.с. 194-212 том 3). Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «Ті -Ем-Еф Трасті Лімітед», сторони домовилися, що продавець «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» бажає продати (відступити), а покупець ПАТ КБ «ПриватБанк» бажає придбати відповідні основні іпотечні активи за оплату ціни викупу на умовах, викладених у цьому договорі. На час предявлення позову до суду 12.04.2016\~року Договір викупу від 14.04.2016 року укладений не був, а тому АТ КБ «ПриватБанк» є не належним позивачем у даній справі. На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що АТ КБ «ПриватБанк» 12.04.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05.12.2006 року, а 19.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 Пі-Ел-Сі» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, зокрема по кредитному договору, укладеному між позивачем та [PERSON], АТ КБ «ПриватБанк» на час звернення з позовом до суду не було особою, права якої порушуються, не визнаються або оспорюються, в розумінні вимог ст. 4 ЦПК України, а тому не мало право вимоги до відповідачів за кредитним договором № DNUGGK70470136 від 05.12.2006 року. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, [PERSON] на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань. Тобто, умови цього договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів. Судом взято до уваги, що станом на час укладання кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки і що цей детальний розпис повинен бути викладений як окремий документ. При цьому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним, а [PERSON] не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 у справі № 6-1341цс15. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed