Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 02 червня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 09 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення майнової шкоди, а саме, грошових коштів, витрачених нею на оплату послуг адвоката, який представляв інтереси потерпілого та позивача при розгляді кримінальної справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 червня 2013 року відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 Кримінального кодексу України (далі - КК України). В задоволенні цивільного позову в кримінальній справі про стягнення витрат, понесених цивільним позивачем та потерпілим на оплату юридичних послуг адвоката було відмовлено, оскільки вони не відносяться до судових витрат у порядку кримінального судочинства. На оплату послуг адвоката, який представляв інтереси потерпілого та цивільного позивача позивач [PERSON] витратила 6000 грн., тому просить стягнути зазначену суму, як майнову шкоду, з відповідача [PERSON]. В правове обґрунтування позивач [PERSON] посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ» (далі - Постанова КМУ №590). В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала, прохала позов задовольнити, надала судові відповідні пояснення. Зокрема, пояснила, що у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] вона набула процесуального статусу законного представника малолітнього потерпілого [PERSON]. Інтереси потерпілого у кримінальній справі та представника позивача представляв адвокат [PERSON]. Його повноваження були підтверджені ордером від 07 травня 2012 року та ордером 19 серпня 2013 року, виданим на підставі договору про надання правової допомоги. Адвокатом впродовж судового розгляду кримінальної справи складалися відповідні процесуальні документи, він безпосередньо здійснював представництво інтересів потерпілого та представника позивача в судових засіданнях. За надану правову допомогу [PERSON] здійснила оплату в загальну сумі 6000 грн., проте обсяг та вид наданої адвокатом правової допомоги сторонами угоди у будь-який спосіб не оформлювалися. Вважає, що понесені нею у кримінальній справі витрати на правову допомогу адвоката є шкодою, розмір якої підлягає відшкодуванню на підставі стст.22,1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомив про те, що позов ним не визнається. Позицію відповідача підтримав його представник [PERSON], який в судовому засіданні пояснив, що участь адвоката [PERSON] у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] в якості представника інтересів малолітнього потерпілого [PERSON] належним чином оформлена не була. Хоча розгляд кримінальної справи тривав протягом 2011-2013 рр., однак договір про надання правової допомоги між адвокатом і [PERSON] було укладено лише 19 серпня 2013 року. Цей договір не містить умов щодо розміру, порядку обчислення винагороди адвоката, витраченого часу та не підтверджує розмір сплаченої [PERSON] суми, яка нею пред'явлена до стягнення з відповідача. Витрачений адвокатом час на підготовку документів у кримінальній справі доказами не підтверджено, а посилання позивача на Постанову КМУ №590 є безпідставними. До того ж, витрати [PERSON], понесені нею в ході розгляду кримінальної справи, не є збитками, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справа вбачається, що 05 вересня 2011 року [PERSON] звернулась до Куйбишевського районного суду Запорізької області із скаргою приватного обвинувачення про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за фактом завдання малолітньому [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров'я (а.с.). Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 червня 2013 року [PERSON] було засуджено за ч.1 ст.126 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 680 грн. і на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від покарання у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Постановлено про стягнення з [PERSON] 5000 грн. на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди і відмовлено у задоволенні її позову в частині стягнення матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу (а.с.13-17). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2013 року апеляційні скарги законного представника неповнолітнього потерпілого [PERSON] і засудженого [PERSON] задоволено частково. Вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 червня 2013 року щодо [PERSON] змінено. Вирок уточнений тим, що відмова у задоволенні позову [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди і витрат, пов'язаних з наданням їй юридичної допомоги, здійснена в рамках цього кримінального провадження. Роз'яснено [PERSON] її право на звернення до [PERSON] з цими відповідними цивільними позовами в порядку цивільного судочинства. Розмір моральної шкоди, яку стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в інтересах неповнолітнього потерпілого [PERSON] зменшено до 2500 грн.. В решті вирок залишено без змін (а.с.11-12). У вищевказаній кримінальній справі [PERSON] набула процесуального статусу законного представника неповнолітнього потерпілого [PERSON], який є її сином. Відповідно до вимог стст.49,50,52 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України) потерпілий, цивільний позивач у кримінальній справі має право мати представника, який користується процесуальними правами осіб, інтереси яких вони представляють. Інтереси потерпілого [PERSON] та представника позивача у кримінальній справі представляв адвокат [PERSON] на підставі ордеру від 07 травня 2012 року (а.с.47). Під час останнього розгляду кримінальної справи судом апеляційної інстанції за апеляційними скаргами законного представника неповнолітнього потерпілого [PERSON] і засудженого [PERSON] інтереси потерпілого [PERSON] та представника позивача представляв також адвокат [PERSON]. Його повноваження підтверджувались ордером серії АА №018759 від 19 серпня 2013 року, виданим на підставі договору про надання юридичних послуг адвоката від 19 серпня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] (а.с.5,6,9-10). За представництво інтересів неповнолітнього потерпілого у кримінальній справі адвокат [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 6000 грн., а саме, за квитанцією від 09 лютого 2012 року в сумі 3000 грн. і за квитанцією від 10 квітня 2013 року в сумі 3000 грн. (а.с.7,8). Позивачем [PERSON] заявлена вимога про стягнення грошових коштів в сумі 6000 грн., витрачених нею на оплату послуг адвоката, який представляв інтереси потерпілого та позивача при розгляді кримінальної справи. При цьому просить стягнути зазначену суму, як майнову шкоду, посилаючись на статті 22 і 1166 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною другою цієї ж статті визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією з форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною, або універсальною, саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки в частині першій зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Щодо деліктної відповідальності слід зазначити наступне. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, діяння заподіювача шкоди має містити всі ознаки, передбачені ст.1166 ЦК України, а саме: 1) воно повинно заподіювати шкоду, 2) бути протиправним, 3) причинно пов'язаним зі шкодою, 4) винним. Тому для застосування позадоговірної відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Важливим елементом доказування наявності збитків у вигляді очікуваного і не одержаного прибутку є встановлення причинного зв'язку між протиправними діями чи бездіяльністю заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. З матеріалів справи вбачається, що фактично позивач [PERSON] ставить питання про стягнення з відповідача на її користь суму судових витрат на отримання від адвоката правової допомоги потерпілому та цивільному позивачу при розгляді кримінальної справи. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, понесені [PERSON], у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді справ в порядку кримінального судочинства, віднесено процесуальним законом до судових витрат. Такі витрати повинні відшкодовуватися в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, а тому вони не є збитками і шкодою в розумінні стст.22,1166 ЦК України і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування шкоди. Посилання позивача [PERSON] на Постанову КМУ №590 не відповідає вимогам закону, оскільки в даному випадку йде мова не про компенсацію витрат на правову допомогу надану позивачу при розгляді справи в порядку цивільного або адміністративного судочинства, а на компенсацію витрат понесених позивачем на правову допомогу при розгляді справи в кримінальному провадженні. Закон України «Про гриничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI також не врегульовує зазначені відносини. В той же час нормами КПК України не передбачено відшкодування потерпілому витрат, понесених ним у зв'язку з отриманням ним правової допомоги. Нормами ЦПК України також не урегульований порядок відшкодування позивачу витрат понесених ним на правову допомогу при розгляді справи в іншому судочинстві, а тому суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн.. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з неї на користь держави судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми судового збору, який позивачем при пред'явленні позову до суду сплачений не був.

Outcome: approved