Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

ПАТ АКБ «Індустріалбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 30795, 19 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21 березня 2017 року між АТ «Експрес-Банк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Індустріалбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 196830/59/к2 (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 592 - «Лояльний»), відповідно до якого відповідачу було надано кредит на споживчі цілі в розмірі 20 000, 00 грн. Після 20.04.2018 р. всі платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем було припинено. Станом на 17.08.2020 р. прострочена заборгованість по кредиту становить 9782, 49 грн, прострочена заборгованість по нарахованим процентам - 11 294, 83 грн, залишок несплаченої комісії становить 1160,00 грн, інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту - 738,41 грн, пеня за прострочення сплати кредиту 4528, 10 грн, пеня за прострочення сплати нарахованих процентів - 3004, 31 грн, пеня за прострочення сплати по нарахованій комісії - 288,55 грн, що в сумі складає 30 795, 19 грн. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 21.09.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 19.10.2020 р. в порядку спрощеного позовного провадження. 19.10.2020 р. справу знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді у кримінальній справі № 749/595/20 в якості слідчого судді. 23.10.2020 р. ухвалою постановленою без виходу до нарадчої кімнати оголошено перерву у судовому засіданні до 10 год. 00 хв. 28 жовтня 2020 року для надання можливості відповідачу надати докази. Позивач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував частково, зазначаючи, що він хотів сплатити заборгованість за кредитним договором, однак не зміг цього зробити через те, що коли прийшов до приміщення банку, двері були закриті. Про наявність правонаступника його не повідомляли. Після припинення роботи банку «Експрес-Банк» позивач почав отримувати заробітну плату в АТ «Державний ощадний банк України». Карткою ПАТ «АБ «Експрес-Банк» у подальшому не користувався. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21 березня 2017 року [PERSON] звернувся із заявою-анкетою позичальника до АБ «Експрес-Банк» для надання споживчого кредиту у розмірі 20000, 00 грн, яка ним підписана (а. с. 12), та 21 березня 2017 року між ПАТ «АБ «Експрес-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 196830/59/к2 (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 592 - «Лояльний») (а. с. 6-7). З змісту пунктів 1.2, 1.3, 1.5 вказаного кредитного договору вбачається, що ПАТ «АБ «ЕкспресБанк» зобов`язується надати відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 20000, 00 грн на строк 24 місяці з 21.03.2017 р. по 21.03.2019 р. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. Протягом перших шести місяців дії договору, включаючи місяць видачі кредиту, становить 35 (тридцять п`ять) процентів річних. З першого числа сьомого календарного місяця дії договору становить: 35 (тридцять п`ять) процентів річних, у випадку зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця, протягом не менше ніж трьох останніх місяців поспіль, що передують звітному, до моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця; 50 (п`ятдесят) процентів річних, у випадку відсутності зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця, протягом не менше ніж трьох останніх місяців поспіль, що передують звітному, та/або з моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця. Момент припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця, визначається як перше число календарного місяця наступного після спливу трьох календарних місяців, протягом яких не здійснювалося зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, в повному обсязі на поточний (картковий) рахунок відкритий у кредитодавця. Пунктом 1.7 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує кредитодавцю щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості за цим договором, розмір якої становить 0,2 % від суми кредиту за договором, що вказана в п. 1.2 кредитного договору. У додатку № 1 до кредитного договору № 196830/59/к2 від 21.03.2017 р. встановлено перелік, розмір і база розрахунку комісії (тарифів) кредитодавця, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, та перелік та розмір інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають на користь третіх осіб, пов`язаних з отриманням кредиту (а. с. 8). Також на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано повідомлення ПАТ «АБ «Експрес-Банк» про умови кредитування від 21.03.2017 р., на якому міститься підпис відповідача (а. с. 9). Як вбачається із виписки банку, 21.03.2017 р. позивачем було виконано умови кредитного договору в частині надання кредиту у розмірі 20000,00 грн, шляхом зарахування на поточний рахунок [NUMBER] коштів у розмірі 18407, 50 грн, та зарахування 92, 50 грн комісії за зарахування кредитних коштів на поточний рахунок та 1500, 00 грн комісії за надання кредиту згідно договору. До 20.04.2018 р. відповідачем сплачувалася заборгованість за кредитним договором: 21.04.2017 р. - 849, 04 грн, 29.05.2017 р. - 66, 18 грн, 23.062017 р. - 833, 33 грн, 24.07.2017 р. - 840, 90 грн, 28.08.2017 р. - 838, 21 грн, 21.09.2017 р. -833, 97 грн, 25.10.2017 р. - 673, 97 грн, 26.10.2017 р. - 160, 00 грн, 20.11.2017 р. - 834, 16 грн, 05.01.2018 р. - 34, 25 грн, 07.02.2018 р. - 851, 86 грн, 20.04.2018 р. - 217, 55 грн. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань після 20.04.2018 р. за договором станом на 17.08.2020 р. прострочена заборгованість по кредиту становить 9782, 49 грн, прострочена заборгованість по нарахованим процентам - 11 294, 83 грн, залишок несплаченої комісії становить 1160,00 грн, інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту - 738, 41 грн, пеня за прострочення сплати кредиту 4528, 10 грн, пеня за прострочення сплати нарахованих процентів - 3004, 31 грн, пеня за прострочення сплати по нарахованій комісії - 288, 55 грн, що в сумі складає 30795, 19 грн. Відповідно до Статуту публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «ІндустріалБанк» (нова редакція), затвердженого загальними зборами АКБ «ІндустріалБанк» 20.04.2018 р., погодженого Національним банком України 11.06.2018 р., АКБ «ІндустріалБанк» є правонаступником щодо всього майна, прав і обов`язків АБ «Експрес-Банк», зареєстрованого НБ України 12.04.1994 р., у зв`язку із реорганізацією АБ «Експрес-Банк» шляхом приєднання до АКБ «ІндустріалБанк», здійсненої на підставі дозволу НБ України на реорганізацію шляхом приєднання АБ «Експрес-Банк» до АКБ «ІндустріалБанк» за спрощеною процедурою (рішення від 18 серпня 2017 року № 303) (а. с. 33-34). Державна реєстрація припинення АБ «Експрес-Банк» у результаті приєднання, здійснена 04.04.2018 р., що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 37 - 39). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати кредиту і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як вбачається з п. 2.5 кредитного договору, погашення кредиту позичальником здійснюється щомісячно шляхом внесення готівки в касу банку та/або шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок, вказаний в п. 2.3 договору. При цьому, за положеннями п. 5.3.12 кредитного договору кредитодавець має право без розпорядження позичальника здійснювати списання грошових коштів з будь-яких рахунків позичальника, що відкриті у кредитодавця, в розмірі необхідному для виконання зобов`язань позичальника перед кредитодавцем при настанні строків (термінів) виконання будь-яких грошових зобов`язань позичальника за договором в т. ч. при виникненні права у кредитодавця достроково витребувати суму заборгованості по кредиту та/або при виникненні обов`язку у позичальника за договором здійснити дострокове погашення своїх зобов`язань. Зважаючи на викладене, у зв`язку з припиненням отримання відповідачем заробітної плати на поточний рахунок, у позивача припинилась можливість здійснювати самостійні списання заборгованості з поточного рахунку відповідача. В той же час, судом встановлено, що у відповідності до вимог п. 19.2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (у відповідній редакції, далі - Інструкція № 492) позивачем станом на 29.12.2017 р. було змінено кредитний рахунок відповідача з [NUMBER] на [NUMBER] та в подальшому - на [NUMBER] . Водночас, матеріали справи не містять доказів, що про таку зміну рахунків було повідомлено відповідача, як того вимагає п. 19.3 Інструкції № 492. Суд звертає увагу, що після зміни рахунків погашення заборгованості відбувалося безперешкодно, а тому у суду відсутні підстави вважати, що неповідомлення про зміну рахунків мало вплив на неможливість виконання своїх зобов`язань відповідачем. При цьому, у відповідності до п. 7.1 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання будь-якою із сторін своїх зобов`язань за договором, договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. З огляду на наведені положення, які підписані відповідачем, у останнього були відсутні підстави вважати, що його зобов`язання є припиненими. Крім того, як вбачається зі змісту ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-XII (в редакції, станом на 01.12.2017 р.) кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Крім того, згідно абзацу 3 підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» від 23.03.2017 № 1985-VIII (далі - Закон № 1985, в редакції, що була чинною станом на 20.04.2018 р.) банки-учасники повідомляють клієнтів, у тому числі вкладників та інших кредиторів Банку, що приєднується, про правонаступництво щодо його прав, обов`язків та майна шляхом розміщення інформації на офіційних веб-сайтах Банків-учасників, у приміщеннях цих банків та їх відокремлених підрозділів, де проводиться обслуговування клієнтів, а також на офіційному веб-сайті Національного банку України. З огляду на наведене, у суду відсутні підстави вважати, що невиконання зобов`язань виникло у відповідача через неотримання інформації про припинення юридичної особи банку, а відтак суд відхиляє доводи відповідача в цій частині за необґрунтованістю. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виходячи зі змісту статті 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У той же час у постанові від 05 березня 2019 року у справі 5017/1987/2012 Верховний Суд зазначає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Відтак позовні вимоги в частині стягнення простроченої заборгованості по нарахованим процентам у розмірі 11294, 83 грн підлягають задоволенню, оскільки їх нарахування передбачено пунктом 4.3 кредитного договору. Щодо стягнення нарахованої пені, суд зазначає про таке. Як вбачається із статей 549-551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені на залишок невиконаного основного зобов`язанням у розмірі 4528, 10 грн та пені на залишок простроченої заборгованості по нарахованим процентам у розмірі 3004, 31 грн, що в сумі складає 7532, 41 грн, підлягають задоволенню. Підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України судом не встановлено. З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені позовні вимоги і щодо стягнення в порядку ст. 625 ЦК України інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту в розмірі 738,41 грн, які нараховані за період з 01.04.2018 р. по 30.07.2020 р. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Водночас, суд не може погодитися з доводами позивача в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту з огляду на таке. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень абзацу 2 та 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії та пені за прострочення її сплати задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково в сумі 29 348,14 грн, а саме: стягнути прострочену заборгованість по кредиту - 9782, 49 грн, прострочену заборгованість по нарахованим процентам - 11 294, 83 грн, інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту - 738,41 грн, пеню за прострочення сплати кредиту 4528, 10 грн, пеню за прострочення сплати нарахованих процентів - 3004, 31 грн. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати зі сплати судового збору. Враховуючи, що сплачений судовий збір є мінімальним та не залежить від частини задоволених позовних вимог, такий судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Крім того, згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 218 ЦПК України з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. Зважаючи на те, що відповідач визнав частково позовні вимоги після початку розгляду справи по суті, відсутні підстави для повернення позивачу частини судового збору з бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: partial