Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю третьої особи - [PERSON] , про визнання договору недійсним, визнання іпотекодержателем за договором іпотеки, скасування державної реєстрації припинення обтяжень за договором іпотеки. Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 11207440000, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 190 000,00 дол. США та зобов`язався його повернути, сплатити проценти за його користування в розмірі та порядку, визначеними цим договором, з терміном погашення не пізніше 31 серпня 2037 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 31 серпня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір № 62504, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М. за реєстровим № 4302, за умовами якого в іпотеку була передана квартира [ADDRESS] . Зобов`язання [PERSON] за кредитним договором забезпечувалось також договором поруки від 31 серпня 2007 року № 137885, укладеним між банком та [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. за реєстровим № 2949, права вимоги АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 31 серпня 2007 року № 11207440000 відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк». Постановою правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» строком до 180 днів, яким запроваджено для банку обмеження в його діяльності, зокрема не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості, а в разі потреби - приймати додаткове забезпечення. 25 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір про розірвання договору іпотеки № 62504, відповідно до якого сторони досягли згоди про дострокове розірвання договору іпотеки, припинення іпотеки та заборони його відчуження. Постановою правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 25 вересня 2015 року комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67 на виконання статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», складено протокол № 73, відповідно до якого договір про розірвання від 25 грудня 2014 року віднесено до категорії нікчемних. Договір про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року віднесено до нікчемних у розумінні пунктів 1, 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Договір про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504 підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, оскільки порушує частини першу, третю статті 207 ГК України, статті 66, 67, 73, 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункти 7.9., 12.2., 12.3. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року № 346, постанову Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», а також на підставі частин першої, третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, оскільки особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Позивач просив суд визнати недійсним договір про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 10692; застосувати наслідки недійсності договору про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504 шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за договором іпотеки від 31 серпня 2007 року № 62504; скасувати державну реєстрацію припинення обтяжень від 25 грудня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на користь ПАТ «Дельта Банк» за договором іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованим в реєстрі за № 10692, а саме: записів про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою щодо трикімнатної квартири, загальною площею 62,40 кв. м, житловою площею 43,00 кв. м, що розташована у [ADDRESS] ; записів про припинення обтяження нерухомого майна забороною відчуження щодо трикімнатної квартири, загальною площею 62,40 кв. м, житловою площею 43,00 кв. м, що розташована у [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» понесені витрати по сплаті судового збору. Оскільки одночасно з нотаріальним посвідченням договору про розірвання договору іпотеки від 31 серпня 2007 року № 62504 внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 грудня 2014 року № 8239243 про припинення іпотеки та запис № 8239342 про припинення обтяжень квартири, позивач просив скасувати вказані записи з метою відновлення становища, яке існувало до порушення права позивача. Короткий зміст рішення суду першої інстанції Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] договір про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 10692. Застосовано до відносин сторін наслідки недійсності договору про розірвання договору іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 10692 шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за договором іпотеки від 31 серпня 2007 року № 62504. Скасовано державну реєстрацію припинення обтяжень від 25 грудня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на користь ПАТ «Дельта Банк» за договором іпотеки від 25 грудня 2014 року № 62504, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 10692, а саме: записів про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою щодо трикімнатної квартири [ADDRESS] , записів про припинення обтяження нерухомого майна забороною відчуження щодо трикімнатної квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати в розмірі 4 800,00 грн. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладаючи договір від 25 грудня 2014 року про розірвання договору іпотеки № 62504, ПАТ «Дельта Банк» відмовився від власних майнових вимог - погашення боргу [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту, до дня запровадження в банку тимчасової адміністрації та під час дії постанов Правління Національного банку України № 560/БТ, № 692/БТ, наказу голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» Попової О. Ю. № 2650, з порушенням банком його господарської компетенції та цивільної дієздатності, що є підставою для визнання його недійсним згідно із статтями 203, 215 ЦК України. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Короткий зміст вимог касаційної скарги У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, [PERSON] в інтересах [PERSON] , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову позові. Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи. Аргументи учасників справи Доводи особи, яка подала касаційну скаргу Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів порушення частини другої статті 215 ЦК України, частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при укладенні договору про розірвання договору іпотеки; у позові не вказано обставин, яким чином укладення спірних договорів потягло визнання банку неплатоспроможним; не зазначено, які зобов`язання банку стали неможливими до виконання внаслідок укладення таких договорів; не зазначено повністю чи частково ці зобов`язання неможливо виконати; не визначено, перед якими кредиторами виникли ці зобов`язання та у матеріалах справи немає відповідних доказів; суд не залучив до участі у справі приватного нотаріуса. У травні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ПАТ «Дельта Банк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. У березні 2020 року до суду надійшли пояснення до касаційної скарги, у яких [PERSON] в інтересах [PERSON] підтримав касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову позові. У березні 2020 року до суду надійшли пояснення до касаційної скарги, у яких [PERSON] підтримала касаційну скаргу та просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову позові. У березні 2021 року до суду надійшли пояснення до касаційної скарги, у яких [PERSON] в інтересах [PERSON] підтримав касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову позові. Фактичні обставини справи, встановлені судами Суд установив, що 31 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11207440000, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у сумі 190 000,00 дол. США, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Термін погашення кредиту у повному обсязі встановлено не пізніше 31 серпня 2037 року. На забезпечення виконання зобов`язання з повернення в повному обсязі отриманих кредитних коштів, сплати процентів та комісій тощо, 31 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 62504, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М. за реєстровим № 4302. Предметом договору є квартира [ADDRESS] . Ринкова вартість предмета іпотеки станом на 21 серпня 2007 року становить 1 060 700,00 грн. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким права вимоги АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 31 серпня 2007 року № 11207440000 та договорами, що його забезпечують, відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк». 11 вересня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю АТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора», якою призначено куратором банку службовця Національного банку України [PERSON] 30 жовтня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних». Для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану з дня прийняття цієї постанови до кінця строку, який визначений у пункті 1 цієї постанови, запроваджені для банку обмеження в його діяльності, зокрема, не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальником заборгованості, а в разі потреби приймати додаткове забезпечення. 03 листопада 2014 року головою Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» видано наказ № 2650 «Щодо стабілізації діяльності банку», пунктом 1. 6 якого наказано не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості, а в разі потреби приймати додаткове забезпечення. 27 листопада 2014 року відбулося засідання кредитного комітету ПАТ «Дельта Банк», в тому числі за участю голови Ради директорів Попової О. Ю., на якому розглянуто питання щодо змін умов кредитування [PERSON] за кредитним договором від 31 серпня 2007 року № 11207440000 та вирішено, за умови внесення на власний транзитний рахунок позичальника процентів за кредитним договором в сумі, не менше 40 000,00 дол. США, підготувати договір про розірвання договору іпотеки від 31 серпня 2007 року № 62504. На залишкову суму боргу за кредитним договором погодити відступлення права вимоги факторинговій компанії товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіагал» (далі - ТОВ «ФК «Сіагал») або іншій факторинговій компанії, погодженій із банком, за ціною відступлення 5 000,00 грн. Інші умови кредитного договору вирішено залишити без змін (а. с. 68 т. 1). 25 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір про розірвання договору іпотеки № 62504, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстровано в реєстрі за № 10692. 30 грудня 2014 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував нерухоме майно - предмет іпотеки своїй матері [PERSON] . З рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року (справа № 904/6352/16) вбачається, що 29 січня 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Сіагал» укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до умов відступлення банк відступив ТОВ «ФК «Сіагал» належні йому майнові права за кредитним договором та договором поруки № 137885. Станом на день укладення договору відступлення сума заборгованості позичальника за кредитним договором становила 283 785,91 дол. США. За приписами пункту 1.1 договору відступлення, ціна відступлення прав вимоги за кредитним договором становила 5 000,00 грн, яка була сплачена банку новим кредитором. Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року та розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На виконання постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» відкликано банківську ліцензію ПАТ «Дельта Банк» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк». Рішенням комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 25 вересня 2015 року, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67, затверджено результати перевірки, якою виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно з статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: договір про відступлення права вимоги від 29 січня 2015 року, укладений з ТОВ «ФК «Сіагал»; договір від 25 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 10692 про розірвання договору іпотеки № 62504, укладеного з [PERSON] та посвідченого 31 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М. 27 листопада 2015 року повідомлення про нікчемність правочинів направлені на адреси [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П., ТОВ «ФК «Сіагал». Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року (справа № 904/6352/16) визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 29 січня 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Сіагал». Застосовано до відносин сторін наслідки недійсності договору. Мотивувальна частина Позиція Верховного Суду Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що укладаючи договір від 25 грудня 2014 року про розірвання договору іпотеки № 62504, ПАТ «Дельта Банк» відмовився від власних майнових вимог - погашення боргу [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту, до дня запровадження в банку тимчасової адміністрації та під час дії постанов Правління Національного банку України № 560/БТ, № [NUMBER] , наказу голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» Попової О. Ю. № 2650, з порушенням банком його господарської компетенції та цивільної дієздатності, що є підставою для визнання його недійсним згідно із статтями 203, 215 ЦК України. Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, як встановлено судами попередніх інстанцій 11 вересня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю АТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора», якою призначено куратором банку службовця Національного банку України [PERSON] 30 жовтня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних». Для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану з дня прийняття цієї постанови до кінця строку, який визначений у пункті 1 цієї постанови, запроваджені для банку обмеження в його діяльності, зокрема, не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальником заборгованості, а в разі потреби приймати додаткове забезпечення. 03 листопада 2014 року головою Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» видано наказ № 2650 «Щодо стабілізації діяльності банку», пунктом 1.6 якого наказано не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості, а в разі потреби приймати додаткове забезпечення. Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року та розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На виконання постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» відкликано банківську ліцензію ПАТ «Дельта Банк» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Частиною другою цієї статті передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням (частина четверта статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») Згідно із пунктом першим та другим частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. Судами встановлено, що рішенням комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 25 вересня 2015 року, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67, затверджено результати перевірки, якою виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно з статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: договір про відступлення права вимоги від 29 січня 2015 року, укладений з ТОВ «ФК «Сіагал»; договір від 25 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 10692 про розірвання договору іпотеки № 62504, укладеного з [PERSON] та посвідченого 31 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року (справа № 904/6352/16) визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 29 січня 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Сіагал». Застосовано до відносин сторін наслідки недійсності договору. Таким чином, установивши, що кредитор розірвав із відповідачем договір іпотеки, який забезпечував виконання кредитного договору, тим самим відмовившись від власних майнових вимог, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що укладаючи договір про розірвання договору іпотеки та відмовляючись від власних майнових вимог, банк порушив його господарську компетенцію та уклав такий договір без цивільної дієздатності. Однак, дійшовши висновку про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки згідно із статтями 203, 215 ЦК України, суди попередніх інстанцій не врахували, що такий договір є нікчемним із відповідними для його сторін наслідками, передбаченими статтями 215, 216 ЦК України та нормами чинного законодавства визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, про ефективність захисту прав кредитора у подібний спосіб Велика Палата Верховного Суду зробила висновок у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та зазначила, що за результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16 (провадження № 12-15гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 (провадження № 11-163апп18) та від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15 (провадження № 11-1080апп18), від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 (провадження № 11-775ас18) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У цій справі банк (як сторона правочину) стверджує, що договір про розірвання договору застави майнових прав є нікчемним. Наслідком такої нікчемності є чинність договору застави майнових прав, а тому належним способом захисту інтересів позивача є визнання права застави (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Отже, позовна вимога ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним нікчемного договору не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту. Разом з тим, враховуючи те, що договір про розірвання договору іпотеки є нікчемним, позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності цього договору шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» іпотекодержателем за договором іпотеки та скасування державної реєстрації припинення обтяжень є належним способом захисту інтересів позивача. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах також викладений у постановах Верховного Суду України від 17 травня 2017 року у справі № 3-1487гс16 та від 17 травня 2017 року у справі № 3-1248гс16, у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 225/4652/17 (провадження № 61-40888св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 426/23549/17 (провадження № 61-9839св19). Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) міститься висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій правильно визначили вид спірних правовідносин між сторонами, обрали норму права, що їх регулює, однак неправильно її застосували, а тому з урахуванням того, що договір про припинення (розірвання) іпотечного договору укладений з порушенням норми пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є нікчемним, у зв`язку з чим підлягають застосуванню наслідки його нікчемності, позовні вимоги про визнання ПАТ «Дельта Банк» іпотекодержателем за договором іпотеки та скасування державної реєстрації припинення обтяжень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 36-38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц вказано, що: «державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі № 570/3439/16-ц стосовно внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на житловий будинок і земельну ділянку за третьою особою. Належним відповідачем у такій справі має бути третя особа, з якою позивач, на її думку, має право спільної сумісної власності на вказані об`єкти. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Отже, помилковими є висновки судів першої й апеляційної інстанцій, які задовольнили позов до державного реєстратора про відновлення шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності третьої особи на житловий будинок і земельну ділянку». Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц; від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц. У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що даний спір виник між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (якому належить на праві приватної власності спірний об`єкт нерухомості), а тому Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), є неналежним відповідачем у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) необхідно відмовити із зазначеної підстави. Доводи касаційної скарги про те, що суд не залучив до участі у справі приватного нотаріуса є необґрунтованими, оскільки приватним нотаріусом не оскаржено судових рішень у цій справі, а кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у розумінні статті 15 ЦК України. Інші доводи касаційної скарги про те, що у позові не вказано обставин, яким чином укладення спірних договорів потягло визнання банку неплатоспроможним; не зазначено, які зобов`язання банку стали неможливими до виконання внаслідок укладення таких договорів; не зазначено повністю чи частково ці зобов`язання неможливо виконати; не визначено, перед якими кредиторами виникли ці зобов`язання та у матеріалах справи немає відповідних доказів, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги Відповідно до статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Щодо судових витрат Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позову (на загальну суму 4 800,00 грн) пропорційно розміру задоволених позовних вимог (67/33 %).

Outcome: partial