Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 14.09.2016 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 03.07.2018 року, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 14.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 24750,00 доларів США на термін до 23.11.2012 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 14.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Разом з тим, відповідачі свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 05.06.2018 року склав 109139,40 доларів США. Позивач у своєму позові просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 05.06.2018 року у розмірі 3025,72 доларів США, що курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.06.2018 року складає 79062,06 грн. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14.12.2007 року між ЗАБ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2007-148-М, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 24750,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16% на рік зі строком повернення до 23.11.2012 року, а позичальник зобовязався кошти прийняти, належним чином використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а.с. 13-17). Згідно п. 7.1 кредитного договору, договір діє до повного виконання зобовязань сторонами по цьому Договору. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 14.12.2007 року між ЗАБ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір поруки № 2007-148-М, згідно умов якого поручитель зобовязався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 19). Відповідач [PERSON] неналежно виконував умови договору, через що виникла заборгованість станом на 05.06.2018 року відповідно до розрахунку у розмірі 109139,40 доларів США, яка складається з: 15402,41 доларів США заборгованість за кредитом, 47838,22 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 45898,77 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 2007-148-М від 14.12.2007 року у розмірі 40357,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 322456,10 грн., яка складається з: 15402,41 доларів США заборгованість за кредитом, 22455,05 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 2500 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. В іншій частині позову відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 3224.56 грн. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року в оскаржуваній частині скасовано. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Позивачем у своєму позові заявлено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 05.06.2018 року у розмірі 3025,72 доларів США, що курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.06.2018 року складає 79062,06 грн. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування та пені у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року та постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові [PERSON] Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 154цс18. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Ці висновки узгоджуються з позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Приймаючи до уваги те, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись до суду в вересні 2013 року з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 44583,06 доларів США, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Тому позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, оскільки позивач має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем не заявлялись, а суд відповідно до статті 13 ЦПК України зобов'язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у звязку з чим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed